Agatha Christie
Szunnyadó gyilkosság

Miss Marple utolsó nyomozása

HUNGA-PRINT Nyomda és Kiadó Budapest, 1991

A mű eredeti címe: Sleeping murder

Első kiadása 1976-ban jelent meg
William Collins Sons & Co. Ltd. gondozásában Glasgowban

A fordítás a FONTANA/Collins 1988 májusi kiadása alapján készült
A fordítást ellenőrizte és sajtó alá rendezte: Majtényi Zoltán

©AgathaChristie1976
Hungarian translation ©Hazai Lajosné 1991

ISBN 963 7458 09 3 ISSN 0865-1485

Tartalom

A HÁZ
A TAPÉTA
„FÖDD EL ARCÁT! SZEMEM KÁPRÁZIK: IFJAN HUNYT EL…"
GYILKOSSÁG – EMLÉKKÉPEKBEN
NYOMOZÁSI GYAKORLAT
DR. KENNEDY
KELVIN HALLIDAY ÉRZÉKCSALÓDÁSA
ISMERETLEN TÉNYEZŐ?
A KÓRKÉP
MILYEN FÉRFIAK VOLTAK AZ ÉLETÉBEN?
LILY KIMBLE
WALTER FANE
EDITH PAGETT
A CÍM
ANYJA FIACSKÁJA
RICHARD ERSKINE
TARACKFŰ
MR. KIMBLE TÁRSALOG
HELEN KISLÁNYKORA
J. J. AFFLICK
LILY TALÁLKÁJA
MELYIKÜK?
A MAJOMMANCSOK
UTÓIRAT TORQUAYBAN

A HÁZ

Gwenda Reed kissé vacogva álldogált a rakparton.
A dokkok, a vámépületek és minden, amit Angliából beláthatott, enyhén föl s alá hullámzott előtte. És akkor, abban a szent pillanatban döntő elhatározásra jutott – s ez a döntés utóbb roppant következményekkel terhes eseményekhez vezetett: nem utazik föl a hajóérkezéshez csatlakozó vonattal Londonba, mint ahogyan tervezte.
Végül is miért tenné? Senki nem vár rá, senki nem számít a jövetelére. Éppen most szállt ki ebből a hánykolódó, nyikorgó hajóból (kivételesen ronda három napig himbálódzott az Öblön át egészen Plymouth – ig), és úgy kellett neki, mint púp a hátára, hogy most meg holmi hánykolódó, nyikorgó vonatban ülve zötyögjön. Szállodába fog menni, kellemes kis szilárd, zökkenésmentes hotelbe, amely a jó, öreg biztonságos anyaföldön áll. És finom kis biztonságos, nem nyikorgó és nem hánykolódó ágyikóba bújik! És aludni fog! És másnap reggel – hát persze, miért is ne?… micsoda ragyogó ötlet! – kocsit fog bérelni. Szép lassan, sietség nélkül áthajt Dél-Anglián, és közben házat keres – aranyos kis házat! És majd megtalálja azt, amire ő és Giles mindig is vágyott! Igen, ez ragyogó ötlet!
Így valamit látni is fog Angliából, amelyről Giles annyit áradozott neki, és amelyet ő maga sohasem látott, noha mint minden új-zélandi, ő is „hazája"– ként emlegetett. Pillanatnyilag Angliát nem találta túlságosan vonzónak. Minden szürkén borongott, lógott az eső lába, és csípősen, idegesítően fújt a szél. Plymouth – gondolta Gwenda, miközben engedelmesen lépdelt előre az „Útlevél és
„Vám"– felirat felé kígyózó sorban – valószínűleg nem Anglia legkiesebb városa.
Ám másnap hajnalban már merőben más érzések töltötték el. Sütött a nap. Ablakából vonzó látvány tárult eléje. És a világegyetem úgy általánosságban immár nem hullámzott és nem imbolygott. Minden elcsitult. Ez már végre az igazi, meghitt Anglia, és itt végre elemében érzi magát ő, Gwenda Reed, a huszonegy éves, utazó, újdonsült fiatalasszony. Hogy Giles mikor ér Angliába, az teljességgel bizonytalan. Talán néhány hét múlva. Bár lehet, hogy hat hónap is lesz belőle. Giles javasolta, hogy Gwenda jöjjön előre Angliába, és keressen valamilyen alkalmas házat. Mindketten úgy vélték, hogy nagyszerű volna, ha valahol állandó lakóhelyet teremtenének. Giles munkája olyan jellegű, hogy mindig sokat kell majd utaznia. Néha persze Gwenda is vele mehet majd, de ennek a körülmények persze nem mindig kedveznek majd. Ám mindkettőjüknek tetszett a gondolat, hogy amolyan igazi otthonuk legyen – az a fészek, amely kizárólag csak az övék. Giles nemrégiben néhány bútort örökölt a nagynénjétől, úgyhogy mindent összevetve az elképzelés ésszerűnek és megvalósíthatónak látszott. Mivel Gwenda is, Giles is bizonyos jómódnak örvendett, terveik elé nem tornyosultak akadályok. Gwenda először tiltakozott az ellen, hogy saját felelősségére válassza ki a házat.
– Ez közös feladat – mondta. Giles azonban nevetve így válaszolt:
– Nekem nincs túl szerencsés kezem a házakhoz. Ami neked tetszik, nekem is tetszeni fog. Valamilyen aprócska kert, az persze kell, de ne legyen valami újsütetű szörnyűség… és túlságosan nagy se legyen. Mindig arról ábrándoztam, hogy valahol a déli partvidéken szeretnék lakni. Semmi esetre sem túlságosan bent a szárazföldön.
– Valamilyen meghatározott környékre gondolsz? – kérdezte Gwenda. Giles azonban azt válaszolta, hogy nem. Korán árvaságra jutott (mindketten árvák voltak), nyarait különféle rokonoknál töltötte, és egyetlen tájhoz sem fűzte semmilyen kellemes emlék. Ez Gwenda háza kell majd legyen, és ami azt illeti, hogy várjanak addig, míg együtt tudják majd kiválasztani, nos, hát, mi lesz, ha ő hat hónapig sem tud majd visszajönni? Mit kezd magával Gwenda ennyi ideig? Szállodákban tengődik? Nem okosabb, ha Gwenda találja meg és rendezi be a házat.
– Vagyis minden munka az én nyakamba szakadjon? – érdeklődött az újdonsült asszonyka.
Mindamellett tetszett neki az ötlet, hogy ő keresse meg az igazi házat, ő hozza rendbe, csinosítsa ki és tegye otthonná, mire Giles visszatér. Még csak három hónapja kötöttek házasságot, és nagyon szerette a férjét. Ágyba hozatta a reggelijét, majd fölkelt és összeállította útitervét. Egy napot szánt arra, hogy Plymouth-t megnézze, és nagyon tetszett neki. Másnap kényelmes Daimler kocsit bérelt, sofőrrel, és elindult az angliai barangolásra.
Az idő jó volt, és nagyon élvezte a kirándulást. Szemügyre vett több tehetős házat is Devonshire– ban, de egyikről sem érezte, hogy ez volna az igazi. Nem kell elsietni a dolgot. Alaposan utánanéz mindennek. Megtanult olvasni az ingatlanügynökök elragadtatott ismertetőszövegeinek sorai közt, és megtakarított magának jó néhány hiábavaló kitérőt.
Egy hét múlva, egy keddi estén, amikor a kocsi épp lassan ereszkedett lefelé a Dillmouth – ba vezető kanyargós, domboldali úton, ennek a még mindig bájos tengerparti üdülőnek az övezetében elsuhantak egy „Eladó" feliratú tábla előtt, s a fák közt egy pillanatra fölvillant egy karcsú, fehér, Viktória-korabeli villa.
Gwenda izgatott elismerést érzett – szinte felismerést. Ez a neki való ház! Már most biztosra vette, hogy világéletében erre a házra vágyott.
Későre járt már, ezért megszállt a Royal Clarence Hotelben, és másnap reggel ment csak el az ingatlanügynökségre, melynek följegyezte a címét. És nemsokára, a megtekintési engedély birtokában, már ott is állt a hosszúkás, régimódi fogadószobában, amelynek két franciaablaka a kőlapokkal fedett teraszra nyílt. A terasz előtt sziklakertféleség olvadt a virágzó bokrok sűrűjébe, majd hirtelen ért véget az alul húzódó hatalmas pázsit peremén. A kert végében, a fák közt megcsillant a tenger.
– Ez az én házam – gondolta Gwenda. – Ez az igazi otthon. Máris úgy érzem, hogy minden zugát ismerem.
Az ajtó kinyílt, és magas, szomorú, nyilvánvalóan náthás hölgy lépett ki szipogva.
– Mrs. Hengrave? Fölhatalmazást kaptam a Messr’s. Galbraith és Penderly ügynökségtől. Ám attól félek, túlságosan korán zavarok.
Mrs. Hengrave orrot fújt, majd mélabúsan közölte, hogy semmi baj. Elkezdték körbejárni a házat.
Hát igen, csakugyan ez az igazi. Nem túl nagy. Kissé ódivatú, de majd ő meg Giles hozzáépítenek egy fürdőszobát. Vagy kettőt. A konyhára ráfér némi korszerűsítés. Villanytűzhely szerencsére már van benne. Új mosogatóval és modern berendezéssel egészen használható lesz…
Gwenda tervezgetései és ábrándozásai közt távolról hallotta Mrs. Hengrave hangját, ahogy fölsorolja a néhai Mr. Hengrave legutolsó betegségének részleteit.
Gwenda fél füllel figyelt rá, hogy a kellő pillanatban kinyilváníthassa a részvét, együttérzés és megértés szükséges hangjait. Mrs. Hengrave egész családja Kentben él – ő már alig várja, hogy mehessen, és a közelükben telepedjék le… Az őrnagy rajongott Dillmouth – ért, sok éven át a golfklub titkáraként működött, ám ő maga…
– Igen… No persze… Szörnyű lehet önnek… Magától értetődik… Hát, igen a szanatóriumok már csak ilyenek… Persze… Önnek most így kell tennie…
Gwenda gondolatai eközben egész máshol jártak, sőt vágtattak.
– Ide szerintem letapétázott faliszekrény kell… Igen. Dupla hálókamra… gyönyörű kilátás a tengerre… Giles élvezni fogja. Ni csak, ez itt egész jól használható kis szoba… ez majd Giles öltözőfülkéje lesz… Fürdőszoba… remélem, mahagóni burkolattal… Nagyon helyes, az van neki! Jaj, de édes… A kád a padló közepén áll! Ezt fogom lecserélni, ez Viktória-korabeli darab! Micsoda hatalmas fürdőszoba! A falakat almamintákkal lehetne díszíteni. És vitorlás hajókkal meg festett kacsákkal. Az ember beleélheti magát, hogy a tengeren van…
– Ebből a sötét hátsó vendégszobából két igazán modern, zöld és króm fürdőszobát csinálunk… a csöveket ragyogóan át lehet hozni a konyha fölött… Ezt azonban meg kell hagyni ilyennek…
– Mellhártyagyulladást kapott – mondta Mrs. Hengrave –, és az a harmadik napon kétoldali tüdőgyulladássá fajult…
– Szörnyű… – mondta Gwenda. – Nincs itt az átjáró végén még egy hálószoba?
Es volt. Méghozzá éppen olyan, amilyenről mindig is álmodott, majdnem kör alakú, nagy csúcsíves ablakkal. Persze át kell majd rendeznie. Elég jó állapotban van, de vajon miért kedvelik a Mrs. Hengrave-féle emberek annyira a mustáros-kétszersült árnyalatot tapétaszínként?
Visszalépkedtek a folyosón. Gwenda lelkesen mormolta:
– Hat, nem, hét hálószoba, beleszámítva a hálókamrát is meg a padlásszobát.
A padló helyenként recsegett a lábuk alatt. Máris olyan érzése támadt, mintha ő, nem pedig Mrs. Hengrave élt volna itt! Mrs. Hengrave pedig holmi betolakodó lenne – micsoda nőszemély, mustáros kétszersült színűre mázoltatja a szobákat, és szereti, ha nappalijában lila akác árnyalatú a párkánydíszítés. Gwenda rápillantott a kezében lévő gépelt papírlapra, amelyen az ingatlan tartozékainak részletes jegyzékét és az árat tüntették föl.
Az elmúlt napokban Gwenda meglehetősen jártassá vált a házak értéke körül. A kért összeg nem nagy, még akkor sem, ha számításba veszi, hogy a ház tetemes korszerűsítésre szorul… És megütötte szemét a szöveg: „Árengedmény lehetséges". Mrs. Hengrave-nek már nagyon sietős lehet, hogy Kentbe menjen, és „övéi" körében élhessen.
Lefelé indultak a lépcsőn, amikor Gwendát hirtelen indokolatlan félelem hulláma öntötte el. Az émelyítő érzés majdnem olyan gyorsan elmúlt, mint ahogyan jelentkezett. Ám furcsa gondolata támadt tőle.
– A házban, izé… nincsenek kísértetek? – kérdezte Gwenda.
Mrs. Hengrave, aki egy lépcsőfokkal lejjebb állt, és elbeszélésében épp Hengrave őrnagy gyors hanyatlása végpillanatainak ecseteléséhez jutott, sértődötten nézett rá.
– Nincsenek, Mrs. Reed, amennyire ón tudom. Miért? Talán mondott valaki ilyesmit?
– Ön soha nem érzett vagy látott effélét? Nem halt meg itt senki?
Meglehetősen udvariatlan kérdés, gondolta túl későn, tekintve, hogy föltehetőleg Hengrave őrnagy itt lehelte ki nemes lelkét…
– Férjem a St. Monica Szanatóriumban halt meg – jelentette ki mereven Mrs. Hengrave.
– Óh persze, hiszen említette.
Mrs. Hengrave kissé fagyos modorban folytatta:
– Olyan házban, amelyik föltehetőleg több mint száz éve épült, természetesen halhattak meg emberek ennyi idő alatt. Miss Elworthy, akitől drága férjem hét évvel ezelőtt megvette a házat, kiváló egészségnek örvendett, sőt mi több, külföldre készült, mert ott hittérítői tevékenységet szándékozott folytatni, és ő nem említette, hogy haláleset lett volna a családjában.
Gwenda sietett lecsillapítani a mélabús Mrs. Hengrave-et. Épp visszaértek a fogadószobába. A békés és kedves szoba pontosan olyas fajta hangulatot árasztott, amilyet Gwenda óhajtott. Pillanatnyi pánikja most érthetetlennek rémlett. Mi ütött bele az imént? Semmi kísérteties nincs ebben a házban.
Közölte Mrs. Hengrave-vel, hogy szeretne egy pillantást vetni a kertre, és a franciaablakon át kilépett a teraszra.
– Ide lépcsők kellenének – gondolta Gwenda – amelyek levezetnek a pázsitra. Ám e helyett itt sűrű bodzacserje nőtt. No, ennek az aranyesőfának is épp ezen a helyen kellett elburjánoznia, hogy ne láthassunk ki a tengerpartig!
Gwenda gondolatban bólintott. Hát igen, ezt az egészet át fogja rendezni.
Követve Mrs. Hengrave-t, végigment a teraszon, és annak túlsó végében néhány lépcsőn lefelé, a gyepre. Megfigyelte, hogy a sziklakert elhanyagolt és gyomos, és a virágzó bokrokra ráférne némi nyesés.
Mrs. Hengrave bocsánatkérően mormolta, hogy a kert meglehetősen elhanyagolt. Hetente csak kétszer tudja megengedni magának, hogy segítséget hívjon. És az az ember elég gyakran még akkor sem jön el.
Megszemlélték a kicsi, de megfelelő konyhakertet, és visszatértek a házba. Gwenda kijelentette, hogy még más házakat is meg kell néznie, és noha nagyon tetszik neki Hillside – Domboldal (micsoda elcsépelt név) –, nem tud azonnal dönteni. Mrs. Hengrave kissé reménykedő pillantással, és hosszadalmas szipákolással vett búcsút.
Gwenda visszatért az ügynökségre, a ház minőségi értékelése alapján határozott ajánlatot tett, és a délelőtt további részében körbesétálta Dillmouth-t. Milyen aranyos és régimódi kis tengerparti városka! A túlsó, „modern" végén két újonnan épült hotel és néhány sor bungaló terpeszkedett, de a part földrajzi tagolódása, a mögötte fölmeredő dombhátakkal megóvta Dillmouth-t az indokolatlan terjeszkedéstől.
Villásreggeli után Gwendát fölhívta az ügynökség, és közölte, hogy Mrs. Hengrave elfogadta ajánlatát. Gwenda pajkos mosollyal az ajkán ment a postahivatalba, és táviratozott Gilesnek.

MEGVETTEM A HÁZAT. SZERETLEK. GWENDA.

No, ettől majd ámul és bámul – gondolta Gwenda. – Legalább látja, hogy én aztán nem halogatom a dolgokat.

A TAPÉTA

Egy hónap múlva Gwenda beköltözött Hillside-ba. Giles nagynénjének bútora megjött a raktárból, és helyére került a házban. Csupa jó minőségű, régimódi holmi. Gwenda egy-két túlságosan nagy szekrényt eladott, de a többi jól elfért, és illett a házhoz. A nappaliba vidám kis papírmasé-asztalkák jutottak, gyöngyház berakással, ráfestett kastélyokkal és rózsákkal. Akadt itt felcicomázott kis munkaasztal – alul gondosan beráncolt tisztaselyem zsákocska lógott le róla-de barnállott rózsafa íróasztal is meg mahagóni asztalka a kerevethez.
Az úgynevezett kényelmes karosszékeket Gwenda a különféle hálószobákba száműzte, és vásárolt két hatalmas, igazán süppedős, puha karosszéket magának és Gilesnek a kandalló két oldalára. A hatalmas Chesterfield-pamlagot az ablak közelébe állította. Függönynek Gwenda ódivatú, mintás batisztot választott, halvány tojáshéj-kék alapon szabályos rózsaurnákkal és rajtuk sárga madarakkal. Aszóba, mint elégedetten megállapította, kifogástalanra sikerült.
Nem igazán rendezkedett még be, mivel még mindig mesteremberek járkáltak a házban. Mostanra már végezniük kellett volna, de Gwenda helyesen gyanította, hogy nem tágítanak addig, amíg ő maga be nem költözik.
A konyha korszerűsítése befejeződött, az új fürdőszobák is majdnem elkészültek. Gwenda úgy határozott, hogy a további csinosítással vár még valameddig. Akart némi kis időt, míg ízlelgeti új otthonát és eldöntheti, milyen színárnyalatot akar a hálószobákba. A házban igazán nagyon szép rend uralkodik már, és semmi ok nincs arra, hogy minden azonnal készen legyen.
A konyhát Mrs. Cocker foglalta el, meglehetősen leereszkedő nyájasságú hölgy, aki hajlamosnak bizonyult visszautasítani Gwenda túláradóan demokratikus barátságosságát, bár ha kellőképp helyére tette Gwendát, örömest fölengedett merevségéből.
Ezen a bizonyos reggelen Mrs. Cocker az ágyában felülő Gwenda térdére tette a reggeliző tálcát.
– Ha nincs férfi a házban – állította határozottan Mrs. Cocker –, a hölgy fogyassza ágyban a reggelijét. És Gwenda meghajolt a föltehetőleg angol törvény előtt.
– Ma tojás van reggelire – jegyezte meg Mrs. Cocker, és rámutatott az ízletes rántottára. – Ön tett ugyan említést holmi finn tőkehalról, de bizonyára nem kedvelné a hálószobában. Szagot hagy. Vacsorára fogom adni, pirítós kenyéren.
– Óh, köszönöm, Mrs. Cocker.
Mrs. Cocker kegyesen mosolygott, és visszavonuláshoz készülődött.
Gwenda még nem költözött be a kettős, nagy hálószobába. Ezzel várhat Giles visszatéréséig. Helyette az utolsó szobát választotta, a félkör alakú falakkal és körablakkal. Itt tökéletesen otthon érezte magát, és boldog volt. Most körülnézett, és lelkesen kitört.
– Nagyon szeretem ezt a szobát!
– Egészen csinos szoba, madám, noha elég kicsiny. Az ablakon levő rácsok miatt azt kell mondjam, hogy ez valaha gyerekszoba lehetett – mondta Mrs. Cocker burkolt célzással a hangjában, és visszavonult. Mintha azt mondta volna:
– Majd ha férfi lesz a házban… Ki tudja? Szükség lehet gyerekszobára.
Gwenda elpirult. Körülnézett. Gyerekszoba? Igen, ez tényleg aranyos gyerekszoba lenne. Képzeletben elkezdte berendezni. A fal mellett nagy babaház. Alacsony faliszekrény, benne játékok. A kandallóban vidáman lobogó láng, előtte magas rács, rajta libegő figurákkal. Csak nem az a förtelmes mustárszínű fal! Nem, ide vidám tapéta kell.
Valami világos és vidám. Kis pipacs-csokrok, váltakozva búzavirág csokrokkal… Igen, ez aranyos lesz. Nekilát, és majd talál ilyesmit. Biztosan érezte, hogy már látott ilyen valahol.
A szobába nem kell sok bútor. Van itt két beépített faliszekrény, de az egyik, a sarokszekrény be van zárva, és a kulcs elveszett. Az egészet lefestették, és nyilván évek óta nem nyitotta ki senki. Ki kell nyittatni a mesteremberekkel, még mielőtt elmennek. A helyzet az, hogy nincs elég hely az összes ruha számára.
Napról-napra otthonosabban érezte magát Hillside-ban. A nyitott ablakon át hangos torokköszörülést és száraz köhögést hallott, ezért villámgyorsan befejezte a reggelizést. Fosternek, a szeszélyes napszámos-kertésznek, akinek az ígéreteiben nem mindig lehet megbízni, itt kell lennie, legalábbis szentül megfogadta.
Gwenda megfürdött, felöltözött, tweed-szoknyát és szvettert vett föl, és leviharzott a kertbe. Foster kint dolgozott, a nappali szoba ablaka előtt. Gwenda első ténykedése az volt, hogy ösvényt vágatott innen a sziklakerten át, lefelé. Foster ellenállt, hangoztatta, hogy az aranyeső bokrok és a bodza díszcserjék ki fognak pusztulni, lejjebb pedig a liliomok is. Gwenda azonban hajthatatlan maradt, és most a kertész majdnem buzgón végezte feladatát.
Elégedett nevetgéléssel üdvözölte munkaadóját.
– Úgy látszik, visszatalál a múltba, miss… Következetesen „Miss"-nek szólította Gwendát.
– A múltba? Hogy-hogy?
Foster megdöngette ásójával a talajt.
– A régi lépcsők mentén haladok… Nézze, itt mennek… Pontosan úgy, ahogy kegyed akarja. Valaki aztán földdel borította és beültette őket növényekkel…
– Elég butaság volt tőle – mondta Gwenda. – Az ember azt szeretné, ha a nappali szoba ablakából kilátna a pázsitra meg a tengerre.
Foster valamiképp tamáskodott a kilátást illetőleg – de azért óvatosan és vonakodva bár, elismerte a dolog fontosságát.
– Tessék idefigyelni, én nem mondom, hogy nem lesz javulás… Lásson csak ki kegyed, Miss… Amellett ezek a bokrok csakugyan besötétítik a fogadószobát. Ám mégis, micsoda élvezet látni ezt a burjánzást!… Soha nem láttam ennél egészségesebb, dúsabb aranyesőt! A liliomokért nem túl nagy kár, de ezek a bodzacserjék sokba kerülnek ám… és hallgasson rám, túl öreg tövek ezek már ahhoz, hogy át lehessen ültetni őket.
– Óh, tudom. így azonban sokkal, de sokkal szebb.
– Hát igen – Foster megvakarta a fejét –, talán így van…
– Ez így jó – mondta Gwenda, és bólintott. Hirtelen megkérdezte: – Kik éltek itt a Hengrave-ék előtt? Nem lehettek itt túl sokáig, ugye?
– Vagy hat évig. Nem tartoztak igazán ide. Előttük pedig? Miss Eltwothy-ék. Nagyon vallásos népek… Anglikán egyház… Hittérítés a pogányok közt… Egyszer valami fekete bőrű egyházi ember is vendégeskedett itt, bizony. Négyen voltak meg a testvérbátyjuk… de az nem legyeskedett egyik személy körül sem. Előttük… lássuk csak, Mrs. Findeyson lakott itt… Hej, az az asszonyszemély csupa nyájasság volt, olyan volt, akár a cseppentett méz!… Ő valóban ide gyökeresedett. Már akkor itt élt, amikor én megszülettem.
– Ő itt halt meg? – kérdezte Gwenda.
– Egyiptomban, vagy valami hasonló helyen szenderült jobblétre. De hazahozták. A templomkertben temették el. Ő telepítette ezt a magnóliát meg azokat az ajakos virágúakat. És ezeket a kecskerágókat. Rajongott ezekért a bokrokért…
Foster megcsóválta a fejét, majd így folytatta:
– Akkoriban ott a dombokon még egyetlen új ház sem épült. Amolyan vidékies vót még az egész környék. Nem volt mozi sem. És egyetlen újmódi üzlet sem vót. Vagy az a sétány sem vót a bejárat előtt… – Hangjából kicsengett az idős ember nemtetszése mindennemű újítás iránt. – Változások – horkant föl – azok az örökös változások!…
– Úgy gondolom, a dolgok állandó változásokon esnek át – mondta Gwenda. – És végül is manapság rengeteg . minden jobbra fordul és tökéletesedik, nem igaz?
– Hát, úgy mondják. Éri még nem vettem észre. Változások!
Balra intett, ahol gledícsia-ösvény mögött fehér épület csillant meg. – Ez valaha falusi kórház gyanánt szolgált, úgy bizony! – mondta. – Kellemes hely vót, és mindig kéznél vót. Na, akkor nekigyűrkőztek, és építettek valami hatalmas ispotályt, jó másfél kilométerre a várostól. Húsz percet gyalogolhat, ha látogatási napon ki akar jutni… Vagy leszúr három pennyt, ha autóbusszal megy!… – Megint a sövény felé intett. – Most lányiskola. Tíz esztendeje költöztek be… Folyton csak a változások… Manapság az emberek vásárolnak egy házat, laknak benne vagy tíz-tizenkét évig, aztán fogják magukat, és kiköltöznek belőle. Nyughatatlanok. Mire jó ez? Még növényt is csak úgy lehet ültetni, hogy az ember jó előre tekint…
Gwenda szeretettel pillanatott a magnóliára.
– Mint Mrs. Findeyson – mondta.
– Hohó, ő aztán nagyszerű fehérszemély vót. Mint menyasszony jött ide, abbiza! Főnevelte és kiházasította a gyermekeit, eltemette a férjét, nyaranta lehívta az unokáit, és mikor kilehelte a lelkét, közel járt a nyolcvanhoz.
Foster hangjában helyeslés érződött.
Gwenda mosolyogva ment vissza a házba.
Beszélgetett a munkásokkal, aztán betért a nappaliba, ahol az íróasztal mellett megfogalmazott néhány levelet. Tartozott még válasszal Giles valamelyik Londonban lakó unokatestvérének a levelére. Meghívták, hogy bármikor, ha Londonba akar jönni, legyen szívesen látott vendégük Chelsea-i házukban.
Raymond West jól ismert (ám kevéssé népszerű) író volt, felesége, Joan pedig – mint Gwenda hallotta – festőnő. Kellemes lenne fölmenni és velük tölteni az időt, noha valószínűleg úgy vélekednének róla, hogy ő a legszörnyűbb szűklátókörű, maradi nyárspolgár. – Sem Giles, sem én, a legkevésbé sem vagyunk kultúrsznobok – elmélkedett Gwenda.
Főpapiasan zengő gongszó hangzott a hallból. A faragott és csavartmintás fekete fakereten függő díszes gong Giles nagynénje értékes hagyatékának egyik darabja volt. Úgy tetszett, maga Mrs. Cocker határozottan élvezi megszólaltatását, és nem fukarkodik a kongatással. Gwenda befogta a fülét, és fölállt.
Átsietett a nappali szobán, a túlsó ablaknál levő falhoz, és az utolsó pillanatban bosszús kiáltással hirtelen megtorpant. Ez most már harmadszor fordul elő vele. Úgy rémlik, azt képzeli, hogy a tömör falon át be tud sétálni a szomszédos ebédlőbe.
Visszament a szobán át, kifordult a bejárat előtti hallba, körbehaladt a nappaliszoba kiszögelésénél, és így érte el az ebédlő ajtaját. Hosszú kerülőút, és főleg télen lesz bosszantó, mert a bejárat előtti hall huzatos, a központi fűtés fűtőtestei csak a nappaliban, az ebédlőben és két emeleti hálószobában fedezhetők föl.
– Mi az akadálya annak – gondolta Gwenda, amikor leült a takaros Sheraton-ebédlőasztalhoz, amelyet nemrégiben méregdrágán vásárolt a Lavender tanti súlyos, négyszögletes mahagóni asztala helyébe –, mi is lehetne az akadálya annak, hogy ajtót vágassak a nappali és az ebédlő közé? Meg is beszélem Mr. Simsszel, ha délután fölbukkan.
Mr. Sims az építési vállalkozó és belső berendező volt, megnyerő modorú, jó megjelenésű, középkorú férfiú, vastag hanggal és vékony jegyzetfüzettel, amelyet állandó készenlétben tartott, hogy azonnal lejegyezze megbízója bármely költséges ötletét.
Mr. Sims az ötletek fölmerülésénél mindig buzgó megértést tanúsított.
– Ez a világ legegyszerűbb ügye, Mrs. Reed… és hallatlanul jó ötlet, ha szabad ezt mondanom.
– Nem lesz túlságosan költséges? – Gwenda mostanra már kissé kételkedővé vált, ha Mr. Sims jóváhagyott valamit, vagy lelkesedett valamiért. Már előfordultak apróbb kellemetlenségek olyan különféle extra-szolgáltatások miatt, amelyek nem szerepeltek Mr. Sims eredeti költségvetésében.
– Merő csekélység – mondta Mr. Sims. Vastag hangja elnézően és biztatóan csengett. Gwendát ettől még nagyobb kételyek öntötték el. Ha megtanulta, hogy nem mindenkinek lehet hinni, akkor ez Mr. Sims behízelgő modorához kapcsolódott. Az ő hirtelen becslései kiszámítottan szerényeknek látszottak.
– Tudja mit, Mrs. Reed? – duruzsolta Mr. Sims rábeszélően. – Megmondom Taylornak, hogy délután, ha befejezte az öltözőszobát, vessen rá egy pillantást, és akkor tudok adni pontos árat. Attól függ, hogy milyen a fal…
Gwenda helyeslően bólintott. Irt Jean West-nek, megköszönte a meghívást, amivel nem tud élni, mert jelenleg nem tudja elhagyni Dillmouth-t, szemmel kell tartania a munkálatokat. Aztán kiment egy kis sétára a kertbe, és élvezte a tengeri szellőt. Visszatért a nappaliba, ahol Taylor, Mr. Sims előmunkása ekkor egyenesedett föl a sarokban, és vigyorogva üdvözölte.
– Semmi nehézség nem lesz ezzel, Mrs. Reed – mondta. – Itt ajtó volt azelőtt is, úgy biza. Valakinek nem tetszett, és befalaztatta.
Gwenda kellemesen meglepődött.
– Hát ez rendkívüli – gondolta –, hogy folyton úgy éreztem ott ajtó van a falban.
Visszaemlékezett, milyen magabiztosan indult abba az irányba, mikor ebédelni ment. És amikor ezt fölidézte, váratlanul enyhén megborzongott valamilyen kényelmetlen érzéstől. Ha jól belegondol az ember, csakugyan kissé különös… Miért érezte olyan szilárd biztonsággal, hogy ott ajtó van? A fal felszínén ennek semmi nyoma! Honnan sejtette – sőt tudta –, hogy az ajtó éppenséggel ott van? Persze, az a kényelmes, ha ajtó vezet az ebédlőbe, de miért ment mindig olyan tévedhetetlenül nyílegyenest arra az egy helyre? Az ajtó a válaszfalban bárhol lehetett volna, de ő mindig gépiesen – miközben egészen más gondolatok foglalkoztatták – oda indult, ahol valaha ténylegesen ajtó nyílt.
– Remélem – gondolta Gwenda szorongva –, nem vagyok holmi halott látó asszony, vagy valami ehhez hasonló…
Eddig még nem észlelt magában semmiféle pszichés rendellenességet. Ő nem olyan alkatú. Vagy talán mégis? Ez az ösvény, künn a teraszon, a bokrokon át, le a pázsithoz… Tudott talán valamilyen módon arról az egykor ott futó útról, amikor annyira ragaszkodott ahhoz, hogy éppenséggel ott csinálják meg újra az utat?
– Talán kissé mégiscsak médiumféle lennék? – gondolta Gwenda aggodalmasan. – Vagy talán valami a házzal van összefüggésben?
Miért kérdezte meg Mrs. Hengrave-et, hogy nincsenek-e kísértetek a házban?
A ház egyáltalán nem látszik kísértettanyának. Igazán aranyos kis ház! Semmi rossz nem lehet a ház körül. Bizony, Mrs. Hengrave eléggé meg is hökkent az ötlettől.
Vagy talán mégis rejtőzött valamiféle tartózkodás, valamiféle alamusziság a viselkedésében?
– Nagy ég! Kezdek képzelődni! – kapott észbe Gwenda.
Elhessegette gondolatait, és újra Taylorhoz fordult.
– Van itt még valami – mondta. – Fent a szobámban az egyik faliszekrény beragadt. Szeretném, ha kinyitná.
Az ember fölment vele, és megvizsgálta az ajtót.
– Ezt bizony már nem egyszer átfestették – mondta. – Szólok az emberemnek, hogy holnap nyissa ki önnek, ha ez megfelel.
Gwenda tudomásul vette, és Taylor elment.
Ezen az estén Gwenda nyugtalan és ideges volt. A nappaliban ült, és olvasni próbált, de folyton a bútorok recsegésére figyelt. Egyszer-kétszer a válla mögé pillantott, és reszketett. Folytonosan azt magyarázta önmagának, hogy sem az ajtónak, sem a sziklakerti ösvénynek nincs semmilyen jelentősége. Tisztára véletlen mind a kettő. Mindkét eset a józan meggondolás eredménye.
Nem akarta ugyan bevallani önmagának, mégis idegesítette a gondolat, hogy föl kell mennie az ágyába. Amikor végül is összeszedte magát, eloltotta a villanyt, és kinyitotta a hall ajtaját, tudatosult benne, hogy mitől borzad. Retteg fölmenni a lépcsőn. Sietségében majdnem rohant, végigviharzott az átjáróban, és föltépte szobájának az ajtaját. Amikor végre belül volt, azonnal elmúltak félelmei, és lecsillapult. Szeretettel nézett körül a szobában. Itt bent biztonságban érezte magát-biztonságban és boldognak. Igen, itt van és biztonságban. („Biztonságban, de mitől, te őrült?!" – kérdezte önmagától.) Rápillantott az ágyára, a kiterített pizsamára és az eléje helyezett hálószobai papucsokra.
– Gwenda, te olyan vagy, mint valami hatéves gyerek! Neked pamacspapucs kéne, rajta nyuszifülekkel!
Megkönnyebbülten bújt be az ágyba, és nemsokára elaludt.
Másnap reggel különféle ügyeit intézte a városban. Amikor visszatért, már ebédidő volt.
– Az emberek kinyitották a beépített szekrényt a szobájában, asszonyom– mondta Mrs. Cocker, amikor behozta a finoman kisütött húst burgonyapürével és sárgarépa krémmel.
– Ó, nagyszerű – mondta Gwenda.
Éhes volt, és élvezettel evett. A kávét a nappaliban itta meg, aztán fölment a lépcsőn a hálószobába. Átment a szobán, és kinyitotta a sarok-faliszekrény ajtaját.
Fölsikoltott, és döbbenten bámult.
A faliszekrény belseje megőrizte az eredeti faltapétát, amelyet másutt sárga festékkel lemázoltak. A szobát eredetileg hangulatos virágmintákkal tapétázták ki: vörös pipacs-csokrok váltakoztak kék búzavirág-bokrétákkal…
Gwenda jó darabig bámulta, aztán vacogva az ágyhoz ment, és ráült.
Nos, itt van ebben a házban, ahol eddig soha életében nem járt, olyan vidéken, amelyet azelőtt nem ismert – és nincs még két napja, hogy az ágyban fekve tervezgetett falborítást ehhez a szobához – és az a tapéta, amelyről ábrándozott, tökéletesen egyezik azzal a tapétával, amely valaha födte a falakat!
Vadabbnál vadabb magyarázatok kavarogtak a fejében. Dunne: Játék az idővel – aki előrelát, emlékezés helyett…
Véletlennek magyarázhatja a kerti ösvényt és az átjáró ajtót – de itt már nem lehet szó véletlenről – nem képzelhetsz el jó előre ennyire megkülönböztethető mintájú tapétát, és azután pontosan olyat találsz, mint amilyet elképzeltél!… Nem, itt valami olyan magyarázat lappang, Imit nem tud megfogni, és, igen, nos, ez félelemmel tölti el! Ő időnként nem előre lát, hanem visszafelé, vissza a ház valamilyen régebbi állapotába! Bármely pillanatban valami újabbat láthat – valamit, amit nem akar látni… A ház rémülettel tölti el… De vajon a ház a hibás vagy ő maga? Nem akart azok közé a kótyagos személyek közé tartozni, akik látnak bizonyos dolgokat.
Mélyet sóhajtott, fölvette kalapját meg kabátját, és gyorsan kisurrant a házból. A postahivatalban a következő táviratot adta fel:
WEST, 19 ADDWAY SQUARE CHELSEA, LONDON.
NEM BAJ, HA MEGVÁLTOZTATOM DÖNTÉSEMET ÉS HOLNAP MEGÉRKEZEM? GWENDA
A táviratot úgy küldte el, hogy a választ előre fizette.

„FÖDD EL ARCÁT! SZEMEM KÁPRÁZIK: IFJAN HUNYT EL…"

Raymond West és felesége minden tőle telhetőt megtett, hogy az ifjú Giles felesége szívélyes fogadtatásban részesüljön. Nem tehettek róla, hogy Gwenda titokban kissé riasztónak találta őket. Raymond szokatlan megjelenése – úgy festett, mint valami zsákmányra lecsapó holló, a csapzott hajával, érthetetlen társalgása közepette hirtelen fölcsapó indulatkitöréseivel – Gwendát ijedtté és idegessé tette. Úgy tetszett, hogy ők ketten Joannal valamilyen saját külön tolvajnyelvet beszélnek. Gwenda eddig még soha nem csöppent bele ilyen tömény kultúrsznob légkörbe, és gyakorlatilag minden kifejezésüket idegennek találta.
– Azt terveztük, hogy elviszünk téged néhány bemutatóra – mondta Raymond a gint kortyolgató Gwendának, aki sokkal szívesebben ivott volna egy csésze teát az utazás után.
Gwenda azonnal fölvidult.
– Ma balett előadásra megyünk, holnap születésnapi party lesz az én szinte hihetetlenül eredeti Jane nénikém tiszteletére… utána az Amalfi hercegnő Gielgud – dal, és pénteken egyszerűen muszáj megnézned a Láb Nélkül Sétáltak című darabot. Oroszból fordították… az utóbbi húsz év föltétlenül legjelentősebb drámája. Ezt a kis Witmore Színházban adják.
Gwenda kinyilvánította, mennyire hálás a szórakoztatására összeállított műsortervért. Végül is, ha majd Giles hazajön, együtt fognak zenés darabokra járni és ilyesmi. Kicsit összerezzent, amikor a Láb Nélkül Sétáltak műsorfüzetét meglátta, de föltételezte, nagyon szórakoztatónak fogja találni a darabot, csak abban kételkedett, hogy jelentősnek is.
– Imádni fogod Jane nénikémet! – jelentette ki Raymond. – Ő az, akit úgy tudok leírni, hogy tökéletes Korabeli Darab. ízig – vérig viktoriánus. Az összes öltözőasztalkájának a lába bútorkretonba van burkolva. Faluban lakik, olyan fajtájú faluban, ahol soha nem történik semmi, pontosan olyan, mint valami posványos pocsolya.
– Hát azért valami mégis történt ott egyszer – jegyezte meg szárazon a felesége.
Raymond legyintett.
– Aprócska szerelmi dráma… véres ugyan, de minden bonyodalom nélkül…
– Annak idején szörnyen élvezted – emlékeztette Joan kis kacsintással.
– Néha élvezettel játszom falusi krikettet is – mondta Raymond méltósággal.
– Akárhogy is, Jane néni nagyon kitüntette magát ebben a gyilkosságban.
– Hát nem buta nő. Imádja a problémamegoldásokat.
– Problémamegoldásokat? – kérdezte Gwenda, és a matematika rémlett föl előtte.
Raymond legyintett.
– A legkülönfélébb problémamegoldásokat. Miért visz ernyőt a zöldséges felesége az egyházi összejövetelre egy felhőtlen estén? Miért van egy adag olajos rák ott, ahol van? Mi történt a tiszteletes karingével? Ez mind ott őrlődik az én Jane nénikém malmában. Szóval, ha bármi problémád lesz is az életben, fordulj hozzá, Gwenda. Jane bizonyára talál rá választ…
Nevetett, és Gwenda is vele nevetett, de nem igazán vidáman. Másnap bemutatták Jane néninek, azaz Miss Marple-nak.
Miss Marple vonzó, idős hölgy volt, magas és sovány, rózsaszín orcájú. Szelíden, kissé félénken viselkedett. Nefelejcskék szeme gyakran fölcsillant.
Korán vacsoráztak, felköszöntötték Jane nénit, aztán mindannyian elvonultak Őfelsége Színházába. Két vendég is, egy idősebb művész és egy fiatal ügyvéd, részt vett a színházlátogatáson. Az idősebb művész Gwendának szentelte magát, a fiatal ügyvéd pedig megosztotta érdeklődését Joan és Miss Marple közt, akinek megjegyzéseit, úgy tetszett szerfölött élvezi. Ám a színházban megváltozott az elrendezés. Gwenda a sor közepén ült, Raymond és az ügyvéd közt.
A lámpák kihunytak, és az előadás elkezdődött. Fenségesen játszottak, és Gwenda hallatlanul élvezte a színjátékot. Nem túl sok elsőrangú színházi előadást látott eddigi életében.
A darab vége felé közeledett, s elérkezett az iszonyatnak ahhoz a bizonyos fenséges pillanatához. A színész hangja, telve a hibbant és eltévelyedett gondolkodásmód tragédiájával, betöltötte a nézőteret:
– Född el arcát! Szemem káprázik: ifjan hunyt el…
Gwenda fölsikoltott.
Fölugrott helyéről, vakon botorkált ki a többiek közt, elérte az oldalfolyosót, aztán a kijáratot, fölsietett a lépcsőkön, kijutott az utcára. Még itt sem állt meg, hanem szinte rohanva, vak pánikban igyekezett a Haymarketre.
Csak amikor elérte a Piccadilyt, akkor látott egy cirkáló szabad taxit, intett neki, beszállt és megadta a Chelsea-i ház címét. Remegő ujjakkal turkált pénz után, kifizette a taxit, és fölment a lépcsőkön. Az inas, aki beengedte, meglepődve nézett rá.
– Korán jött haza, Miss. Nem érezte jól magát?
– Én… nem, igen, én… én elszédültem.
– Óhajt valamit, Miss? Talán egy kis konyakot?
– Nem, semmit. Azonnal lefekszem.
Fölrohant a lépcsőn, hogy elkerülje a további kérdezősködést. Földre hányta a ruháit, és belevetette magát az ágyba. Vacogva és szívdobogva feküdt, és bámulta a mennyezetet.
Nem hallotta a többiek hazaérkezésének zaját, de körülbelül öt perc múlva kinyílt az ajtó, és bejött Miss Marple. Két forróvizes palackot tartott a hóna alatt, és egy csészét a kezében.
Gwenda fölült az ágyban, és próbálta megfékezni vacogását.
– Óh, Miss Marple, rettenetesen sajnálom. Én nem tudom, hogy mi ütött belém. Szörnyű idétlenül viselkedtem. Nagyon bosszankodtak miattam?
– Ne aggódjék, drága gyermekem – mondta Miss Marple. – Most tegye a paplan alá ezeket a melegvizes palackokat, és takarózzék be jól.
– Nem hiszem, hogy melegvizes palack kellene nekem.
– De bizony, nagyon is arra van szüksége. Így, így. És most igya meg ezt a csésze teát.
Forró volt és erős, meg túlságosan édes is, de Gwenda engedelmesen megitta. A vacogása most alábbhagyott.
– Most szépen dőljön vissza, és aludjék – mondta Miss Marple. – Valami megrémítette. Majd holnap beszélgetünk a dologról. Most ne törődjék semmivel. Csak aludjék nyugodtan.
Betakargatta, mosolygott, megsimogatta Gwendát, és kiment. A földszinten Raymond ingerülten így szólt Joanhoz:
– Mi a fene történt ezzel a lánnyal? Beteg? Vagy valami ilyesmi?
– Drága Raymond, én nem tudom. Egyszer csak fölsikoltott. Lehet, hogy a darabot találta túl hátborzongatónak?
– Nos, persze, Webster kissé ijesztő. Én azonban nem gondolnám… – elhallgatott, mert Miss Marple lépett be. – Rendbe jött már?
– Igen, úgy gondolom. Tudja, erős megrázkódtatás érhette.
– Megrázkódtatás? Attól, hogy végignéz egy Jakab korabeli drámát?
– Gyanítom, hogy itt valami többről van szó – mondta Miss Marple eltűnődve.
Gwenda ágyba kapta a reggelit. Ivott egy kis kávét és csipegetett egy kis pirítós kenyeret. Amikor fölkelt és lement, Joan már elsietett a műtermébe, Raymond bezárkózott a dolgozószobájába, és csak Miss Marple ült a folyóra néző ablak mellett. Szorgalmasan kötögetett. Szelíd mosollyal nézett föl, amikor Gwenda belépett.
– Jó reggelt, drágám. Remélem, már jobban érzi magát.
– Óh, igen, már teljesen jól vagyok. Nem is tudom, hogyan csinálhattam magamból tegnap este ilyen tökéletes bolondot. Nagyon… nagyon haragszanak rám?
– Óh, dehogy, drágám. Tökéletesen megértik.
– Mit értenek meg?
Miss Marple rápillantott a kötése fölött.
– Hogy önt sokk érte tegnap éjjel… Gyöngéden hozzátette: – Nem lenne jobb, ha elbeszélne nekem erről mindent?
Gwenda nyugtalanul járkált föl és alá.
– Azt hiszem, okosabb, ha megyek, és keresek egy idegorvost, vagy valaki hasonlót.
– Londonban kiváló ideggyógyászok vannak, természetesen. De bizonyos benne, hogy erre van szüksége?
– Nos, azt hiszem, meg fogok őrülni… Bizonyára meg fogok őrülni.
Idősebb szobalány lépett a társalgóba, és tálcán táviratot nyújtott át Gwendának.
– A fiú tudni akarja, hogy lesz-e válasz, madám?
Gwenda föltépte a borítékot. A táviratot Dillmouth-ból küldték utána. Egy-két pillanatig értetlenül meredt rá, aztán gombóccá gyűrte.
– Nincs válasz – mondta gépiesen. A szobalány elhagyta a szobát.
– Remélem, drágám, nem kapott rossz híreket.
– Giles, a férjem üzent. Repülővel jön haza. Egy hét múlva lesz itt.
Hangja zavartan és meggyötörten kopogott. Miss Marple finoman köhintett.
– Nos… ez bizonyára… nagyszerű, nemde?
– Nagyszerű? Amikor nem lehetek bizonyos abban, hogy normális vagyok-e vagy sem? Ha őrült vagyok, soha nem lett volna szabad férjhez mennem Gileshez! És az a ház, és minden! Nem vagyok képes visszamenni oda… Jaj, nem tudom, mit tegyek. Miss Marple hívogatólag érintette meg a kanapét.
– Azt javaslom, drágám, most üljön le ide, és szépen beszéljen el nekem mindent.
Gwenda valami megkönnyebbülés-félével fogadta el a hívást. Kitálalta az egész történetet, kezdve azon, ahogyan meglátta Hillside-ot, majd folytatta az eseményekkel, amik először meglepték, azután fölzaklatták.
– És így aztán lassanként egészen megrémültem – fejezte be. – És azt gondoltam, feljövök Londonba, és lerázom azt az egészet. Csakhogy, tetszik látni, nem tudom lerázni. Követ engem. Tegnap éjjel… – behunyta szemét, és ahogy visszaemlékezett, nyelt egyet.
– Tegnap éjjel? – buzdította Miss Marple.
– Attól tartok, nem fogja elhinni ezt az egészet – hadarta Gwenda. – Azt fogja gondolni, hogy hisztérika, vagy nyavalyatörős, vagy valami ilyesmi vagyok. Egész hirtelen történt, jóformán a végén. Nagyon élveztem a darabot. Egyáltalán nem gondoltam a házra. És akkor bukkant elő, valahonnan a ködös kékségből… amikor azok a szavak elhangzottak… halk, remegő hangon idézte:
– Född el arcát! Szemem káprázik: ifjan hunyt el…
És így folytatta:
– Régen történt, valahol… a lépcsőkön állva, lenéztem a hallba a rácson át, és láttam azt a nőt, amint ott fekszik… elomolva… holtan. Haja aranyszínben fénylett, és arca teljesen kék volt! Kiszenvedett már, megfojtották, és valaki ezeket a szavakat mondta, ugyanezen az irtózatos, kéjsóvár módon, és láttam a kezét… szürke, ráncos kezét… nem is kezét… majom-mancsot! Borzalmas volt, biztosíthatom. És ő, az a halott nő…
Miss Marple gyöngéden megkérdezte:
– Ki volt az a halott nő?
A válasz gyorsan és gépiesen hangzott:
– Helen…
Gwenda pillanatokig Miss Marple-ra meredt, aztán hátrasimította haját a homlokából.
– Most miért mondtam ezt? – kérdezte. – Miért mondtam, hogy Helen? Senkit sem ismerek, akit Helennek hívnak!
Reménytelen mozdulattal ejtette le a kezét.
– Látja – mondta –, őrült vagyok! Képzelgek! Csak járkálok, és olyan dolgokat látok, amik nincsenek is ott. Először csak ez a tapéta rémlett föl… most meg már hulla is… Egyre rosszabb állapotban vagyok.
– Ne következtessen elhamarkodottan, drágám.
– Vagy mégiscsak az a ház okozza? Az a ház kísértettanya… vagy varázslat ül rajta… vagy ilyesmi… Olyan dolgokat látok, amik valaha megtörténtek benne… vagy olyanokat látok, amik történni fognak ott… és az lenne a rosszabbik eset. Talán meg fognak gyilkolni ott egy Helen nevű nőt?!… Csak azt nem értem, hogy ha maga a ház az, ahol kísértetek járnak, miért látom ezeket a szörnyű dolgokat akkor is, ha távol vagyok tőle. Száz szónak is egy a vége: valóban azt kell hinnem, hogy eszelős vagyok. És jobb volna, ha fölkerekednék, és azonnal keresnék valamilyen elmeorvost… még ma reggel!
– Nos, Gwenda drága, persze ezt még mindig megteheti, ha már minden kötél szakad, nekem azonban általában az a véleményem, hogy legjobb először megvizsgálni a legegyszerűbb és legköznapibb okokat. Hadd tisztázzam a tényeket. Három különböző esemény hozta ki a sodrából. Ösvény bukkant föl a kertben, amelyet bokrokkal beültettek, de ön megérezte, hogy létezik; elfalazott ajtó került elő, továbbá, meg az a tapéta, amelyet ön tökéletesen és részletesen elképzelt, pedig nem látta sohasem… Jól mondom?
– Igen.
– Nos, a legkönnyebb, legkézenfekvőbb magyarázat az, hogy valaha mindezt látta már.
– Úgy gondolja, hogy valamelyik másik életemben?
– Nos nem, drágám. Úgy gondolom, hogy ebben az életében… Úgy gondolom, hogy ezek valóságos emlékek.
– De hát én soha nem jártam ezelőtt Angliában! Alig öt hete érkeztem ide, Miss Marple!
– Teljesen biztos ebben, drágám?
– Persze, hogy biztos vagyok. Egész életemben Új-Zélandban éltem, Christchurch közelében.
– Ott is született?
– Nem. Indiában születtem. Apám tisztként szolgált a brit hadseregben. Anyám egy vagy két évvel a születésem után halt meg, és apám visszaküldött engem anyám családjához, hogy fölneveljenek. Azután néhány év múlva ő maga is meghalt.
– Emlékszik arra, amikor Indiából Új-Zélandba ment?
– Nem nagyon. Emlékszem viszont… rettentő halványan.. . valamilyen hajóra, valamilyen kerek nyílásfélére… föltehetőleg kajütablakra. És valamilyen férfira, fehér uniformist visel, vörös az arca, kék szemű és sebhely van az állán, úgy gondolom. Föl szokott dobni a levegőbe, és emlékszem, hogy részint megijedtem, részint pedig élveztem a dolgot. Mindez azonban persze nagyon töredékes.
– Emlékszik valamilyen nevelőnőre vagy bennszülött szolgára, ayah-ra?
– Nem, ayah-ra nem emlékszem… hanem Nannie – ra. Igen. Azért emlékszem Nannie-ra, mert velem maradt egy darabig, egészen öt éves koromig. Papírkacsákat vagdosott ki nekem. Igen, ő ott volt a hajón. Ő vigasztalt engem, amikor sírtam, mert a kapitány megcsókolt, és ki nem állhattam a szakállát…
– Hát ez nagyon érdekes, kedvesem, mert látja, ön két különböző utazást kever össze. Az egyiknél a kapitánynak szakálla volt, és a másiknál vörös arca és az állán forradás.
– Igen – ismerte el Gwenda –, föltehetőleg így történt.
– Valószínűnek tartom – vélekedett Miss Marple –, hogy amikor az édesanyja meghalt, a papa először Angliába hozta önt, és ön valóban abban a házban lakott Hillside-ban. Említette, hogy azt a házat otthonosnak találta, abban a pillanatban, amint belépett. És az a szoba, amelyet hálószobának választott, valamikor bizonyára a gyerekszobája lehetett.
– Valóban gyerekszoba volt. Rácsok vannak az ablakon.
– Látja? Itt láthatta azt a vidám kis tapétát a pipacsokkal és búzavirágokkal. A gyerekek nagyon jól emlékeznek a gyerekszobájuk falára. En még ma is emlékszem a mályvaszínű íriszekre a gyerekszobám falán, noha úgy hiszem, amikor újra tapétázták, mindössze három éves lehettem.
– És ezért jutottak eszembe a játékok, a babaház és a játéktartó faliszekrény?
– Igen. És a fürdőszoba. A kád, és körben a mahagóni falborítás. Említette, hogy amint meglátta, eszébe jutottak a vitorlás hajók meg a kacsák.
Gwenda elgondolkodva mondta:
– Igaz, csakugyan úgy fest, hogy mindenről tudom, hol van… a konyha, és a tapétázott szekrény. És folyton úgy éreztem, hogy ajtó vezet a nappaliból az ebédlőbe. De hát az bizonyára teljességgel lehetetlen, hogy eljöjjek Angliába, és ténylegesen megvásároljam ugyanazt a házat, amelyikben nagyon régen éltem!
– Ez egyáltalán nem lehetetlen, drágám! Ez csak hallatlanul érdekes véletlen… és vannak hallatlanul érdekes véletlenek. A férje a partvidéken akart házat, ön keresett egyet, elhaladt egy ház mellett, amelyik emlékeket kavart föl és vonzotta magát. Megfelelő méretűnek találta, elérhető árúnak, és ön megvette. Nem, ez nem őrült képtelenség. Ha ez a ház a legcsekélyebb mértékben is kísértetjárta lett volna, afféle szellemtanya, ahogyan (talán joggal) nevezni szokták az ilyet, akkor ön egészen másképpen reagált volna, úgy gondolom. Önnek azonban nem támadt sem kényszerítő, sem taszító érzése, kivéve legalábbis, úgy mondta, egyetlen határozott pillanatot, és az akkor volt, amikor el akart indulni a lépcsőn idefelé, és lepillantott a hallba.
Gwenda pillantásában ismét fölizzott valamiféle riadt kifejezés.
– Úgy gondolja… hogy… hogy Helen… hogy az is igaz? – kérdezte dúltan.
Miss Marple nagyon gyöngéden felelte:
– Hát igen, úgy gondolom, drágám… Úgy gondolom, szembe kell néznünk azzal a ténnyel, hogy ha a többi dolog emlék, akkor ez is emlék.
– Úgy értsem, hogy valóban láttam valakit, akit meggyilkoltak… megfojtottak… és ott feküdt holtan?!…
– Nem föltételezem, hogy tudatában lett volna, miszerint azt a nőt megfojtották. Ezt a tegnapi darab sugalmazta és beleillik abba a már felnőttkori tényismeretbe, hogy mit jelent egy eltorzult kék arc. Úgy gondolom, egy kisgyerek, aki kimászik a lépcsőn, nem fogja föl, mi az erőszak és a halál, és nem hozza őket összefüggésbe bizonyos elhangzott Havakkal… mert azt hiszem, nem kétséges, hogy a gyilkos valóban mondta azokat a szavakat. Ez borzalmas megrázkódtatás lehet egy apróságnak. A gyermekek furcsa kis teremtmények. Ha nagyon megijednek, különösen ha olyasmitől, amit nem értenek… nem beszélnek róla. Maijukba fojtják. Látszólag, talán, elfelejtik. Az emlékkép azonban mégis ott rejlik bennük, valahol mélyen.
Gwenda mélyet sóhajtott.
– És úgy véli, hogy ez történt velem is? De miért emlékszem mindenre éppen most?
– Parancsszóra nem lehet emlékezni. És gyakran, ha valaki erőlteti a dolgot, az emlékkép még messzebbre tűnik. Bár úgy hiszem, hogy ebben az esetben, van itt egy vagy két jele annak, hogy ez az, ami történt. Például, amikor elbeszélte a tegnap esti színházi élményét, sokat eláruló szófordulatot használt. Azt mondta, úgy érezte magát, mintha valamilyen korláton át nézett volna le… ám rendszerint az ember a hallba nem a korláton át, hanem a korlát fölött néz le. Csak egy gyerek néz át a korláton.
– Ez csakugyan elmés következtetés – mondta Gwenda elismerően.
– Ezek az apró dolgok nagyon jelentősek.
– De ki volt Helen? – kérdezte Gwenda felindultan.
– Mondja, drágám, biztos benne, hogy Helen volt?
– Igen… Ez hallatlan furcsa, mert máskülönben fogalmam sincs, ki az a „Helen"… és ugyanakkor tudom, hogy „Helen" volt az, aki ott feküdt… Hogy lehet erről többet kideríteni?
– Nos, úgy gondolom, nyilvánvalóan az első teendő az, hogy megtudakolja, járt-e valaha gyermekként Angliában, és egyáltalán idejuthatott-e. Rokonai…
Gwenda félbeszakította:
– Alison néni! Biztos vagyok benne, hogy ő tudja mindezt.
– Hát akkor én azonnal írnék neki légipostán. Vagy küldjön levéltáviratot. írja meg, hogy bizonyos körülmények miatt, okvetlenül meg kell tudnia, volt-e valaha Angliában. Valószínűleg légipostán megkapja a választ, még mielőtt a férje megérkeznék.
– Óh, köszönöm, Miss Marple. Szörnyen kedves hozzám. És nagyon remélem, hogy föltételezése majd igaznak bizonyul. Mert, ha így van, nos, akkor minden rendben. Úgy értem, akkor semmi természetfölötti nincs körülöttem.
Miss Marple mosolygott.
– Remélem, úgy alakul, ahogy gondoljuk. Régi barátaimhoz készülök holnapután Észak-Angliába, visszafelé körülbelül tíz nap múlva utazom át Londonon. Ha ön és a férje akkor itt lesz, vagy ha választ kapott a levelére, nagyon érdekelne, mi az eredmény.
– Hát persze, drága Miss Marple! És egyáltalán, szeretném, ha megismerné Gilest. Igazán remek fickó. És alaposan kitárgyaljuk majd az egész ügyet.
Gwenda kedélye ismét vidáman csillogott. Mindamellett Miss Marple gondterheltnek látszott.

GYILKOSSÁG – EMLÉKKÉPEKBEN

Körülbelül tíz nap múltán, Miss Marple belépett Mayfair egyik kis szállodájába, ahol az ifjú Mr. és Mrs. Reed lelkesen fogadta.
– Ő a férjem… ő Miss Marple… Giles, el sem tudom mondani neked, Miss Marple milyen aranyos volt hozzám.
– Nagyon örvendek, Miss Marple, hogy megismerhetem. Úgy hallottam, Gwenda olyan pánikba esett, hogy hajszál híján bevonult valami ideggyógyintézetbe.
Miss Marple szelíd, nefelejcskék szeme jóindulatúan mérte végig Gilest. Nagyon szeretetreméltó fiatalember, magas és szőke, természetes szerénysége mögül időnként lefegyverző módon fölsziporkázik. Megfigyelte, milyen határozott vonalú az állkapcsa.
– Igyuk meg a teát a félhomályos kis írószobában – javasolta Gwenda. – Oda sohasem lép be senki. És akkor meg tudjuk mutatni Miss Marple-nak Alison néni levelét.
– Igen – tette hozzá, mivel Miss Marple hirtelen rápillantott –, megjött, és majdnem pontosan azt tartalmazza, amit ön gondolt.
Teázás után kiteregette a levelet, és fölolvasta. Miss Alison Danby ezt írta:

Drága Gwenda!
Nagyon fölizgatott, amikor olvastam, milyen nyugtalanító dolog történt Veled. Az igazat megvallva, tényleg teljesen kiment a fejemből, hogy kisgyermekként valóban éltél rövid ideig Angliában.
Édesanyád, az én Megan nővérem, akkor ismerte meg édesapádat, az akkor Indiában állomásozó Halliday őrnagyot, amikor barátainkat látogatta meg. Összeházasodtak, és te ott születtél. Születésed után, mintegy két évvel, édesanyád meghalt. Ez nagyon megrázott minket, és irtunk édesapádnak, akivel levelezésben álltunk, de akit személyesen sohasem ismertünk; kértük őt, hogy bízzon Téged a mi gondjainkra, mert minket boldoggá tenne, ha nálunk lennél, neki pedig, mint katonatisztnek, nehezére is esnék a gyermekgondozás. Ám édesapád visszautasította, és közölte, hogy kilép a hadseregből. Téged pedig magával visz Angliába. Azt írta, reméli, hogy néha majd átjövünk, és meglátogatjuk őt ott.
Úgy értesültem, hogy a hajóúton édesapád megismert egy fiatal nőt, akit eljegyzett, és feleségül vett, amint Angliába érkeztek. Úgy gyanítom, a házasság nem volt boldog, és úgy hallottam, egy év múlva már el is váltak. Ekkor történt, hogy apád írt nekünk, és megkérdezte, vajon még mindig hajlandóak vagyunk-e otthonunkba fogadni Téged. Alig hiszem, drágám, hogy bizonygatnom kellene, mennyire boldogan tettük meg ezt. Egy angol nevelőnővel küldött el Téged hozzánk, és egyidejűleg vagyonának nagy részét Rádiratta, javasolta, fogadjunk örökbe, úgy, hogy a nevünket is viseld. Ez, meg kell mondjam, kissé különösnek tetszett, de úgy gondoltuk, ez irántunk való kedvességből történt, és az lehetett a célja, hogy teljesen a családba tartozónak érezd magad– mindamellett ezt a javaslatot nem fogadtuk el. Körülbelül egy év múlva édesapád egy szanatóriumban meghalt. Föltételezem, hogy ő már akkor tudott valamit a betegségéről, amikor Téged hozzánk küldött.
Tartok tőle, hogy nem tudok semmit arról, hol éltetek apáddal Angliában A levelén természetesen föltüntette akkor a címét, de ennek már tizennyolc éve, és attól félek, hogy az ember ilyen részletekre már nem emlékszik. Valahol Dél-Angliában laktatok, azt tudom, és úgy rémlik, mintha Dillmouth lett volna az a hely. Gondoltam ugyan bizonytalanul Dartmouth-ra is, de hát a két név meglehetősen hasonló. Úgy hiszem, mostohaanyád újra férjhez ment, de a nevére már nem tudok visszaemlékezni, sem arra, hogyan hívták a házasságkötés előtt, noha édesapád megemlítette abban a levelében, amelyben közölte, hogy újra megházasodik. Mi, úgy gondolom, kissé nehezteltünk, amiért olyan gyorsan újra nősül, de természetesen tisztában voltunk azzal, milyen csábító hatású a hajón a közelség – édesapád pedig úgy vélhette, hogy ez a Te szempontodból is jó dolog lesz.
Buta dolog, valóban nem tettem szóvá, hogy Te már voltál Angliában, még akkor is, ha erre a tényre Te már nem emlékezhetsz, de mint mondom, ez az egész ügy már nagyon elhalványult az eszemben. Mindig úgy éreztem, a lényeg az, hogy édesanyád Indiában meghalt, és utána Te velünk éltél.
Remélem, most már minden világos?
Bízom benne, hogy Giles nemsokára csatlakozik Hozzád. Nehéz lehet mindkettőtöknek, hogy már ilyen hamar el kellett válnotok.
Híreket majd későbbi levelemben írok, mivel most csak táviratodra akartam gyorsan válaszolni.
Szerető nagynénéd
Alison Danby
Ui.: Miért nem írtad, miféle élmény zaklatott föl ennyire?

– Látja – mondta Gwenda –, majdnem pontosan úgy van, ahogy ön gyanította.
Miss Marple kisimította a vékony papírt.
– Igen… igen, valóban. A józan ész adta magyarázat. Tapasztaltam már, tudja, hogy gyakran az a helyes.
– Nos, nagyon hálás vagyok önnek, Miss Marple – mondta Giles. – Szegény Gwendát lelkileg teljesen megfázta a dolog, és be kell vallanom, engem is igencsak fölidegesített, hogy Gwenda netán halottlátó, vagy múltidéző vagy valami más efféle…
– Ezek nagyon idegesítő tulajdonságok lehetnek a feleségben – mondta Gwenda –, hacsak a férj nem élt Állandóan kifogástalanul.
– Ezer szerencse, hogy én feddhetetlenül éltem – jelentette ki mosolyogva Giles.
– És a ház? Mit érez a házzal kapcsolatban? – kérdezte Miss Marple.
– Óh, minden rendben van, holnap akarunk hazamenni Giles már majd meghal, hogy láthassa.
– Nem tudom, Miss Marple, fölfogja-e, de ami még fokozza az értékét, az az, hogy egy elsőosztályú gyilkosság titka került a kezünkbe. Valósággal, szinte az ajtónk küszöbén, vagy még pontosabban a hallba vezető lépcső tövében.
– De igen, én gondoltam erre – mondta lassan Miss Marple.
– És Giles egyszerűen imádja a detektív-történeteket – mondta Gwenda.
– Nos, úgy gondolom, ez csakugyan detektív-történet. Gyönyörű megfojtott nő hullája a hallban. Semmit sem tudunk róla, csak a keresztnevét. Persze, tudom, hogy ennek már majdnem húsz éve. Ennyi idő múltán nem lehet már egyetlen nyom sem, de az ember legalább keresgélhet, és megpróbálhatja, hogy felkutasson valamilyen szálakat. Óh! Lehetséges, hogy akadjon valaki, aki ne akarná sikerrel megoldani a rejtélyt?…
– Azt hiszem, ön képes rá. Még akár tizennyolc év múlva is. Igen, úgy gondolom, ön megoldhatja.
– Hát mindenesetre ártani nem árthat, ha az ember megpróbálja.
Giles szünetet tartott, arca sugárzott. Miss Marple kényszeredetten megmozdult, arca komoly volt – majdnem zavart.
– De igen, nagyon is árthat – mondta. – Szeretném mindkettőjüknek tanácsolni… óh, igen, valóban azt tanácsolnám, nagyon is nyomatékosan, hogy hagyják az egész ügyet.
– Abbahagyni? A saját kis gyilkossági rejtélyünket? Ha ugyan egyáltalán gyilkosság történt.
– Gyilkosság történt, úgy gondolom. És éppen ez az, amiért én abbahagynám. A gyilkosság nem olyan… igazán nem olyan… dolog, amibe nagyvígan bele lehet turkálni.
Giles így szólt:
– De Miss Marple, ha mindenki így gondolkodna…
Miss Marple közbevágott…
– Óh, tudom. Van, amikor kötelessége nyomozás… .inatlan személyt gyanúsítanak… más valakire ráterelik a gyanút… veszélyes bűnöző fut szabadlábon, aki újra lecsaphat. .. De számot kell vetnie azzal, hogy ez a gyilkosság nagyon régen történt. Föltehetően nem is tartották gyilkosságnak az esetet. Ha annak tartanák, nagyon hamar hallott volna róla az öreg kertésztől, vagy valaki mástól, ott lent. Egy gyilkosság, bármilyen régen is történt, mindig újdonság. Nem, a hullát valahogy eltüntették, és az egész ügyre sohasem gyanakodtak. Biztos benne… Igazán biztos benne, hogy bölcs dolog újra kiásni az egészet?
– Miss Marple – kiáltott föl Gwenda –, ez úgy hangzik, mintha önt nyugtalanítaná a dolog!
– Valóban nyugtalanít, drágám. Önök aranyos és kedves fiatal emberek (ha szabad ilyet mondanom). Ifjú házasok és boldogok egymással. Könyörgöm, ne kezdjenek el fölfedni olyasmit, ami esetleg… igen, esetleg… hogy is mondjam?… ami esetleg lelkileg fölizgatja és veszélybe sodorhatja önöket.
Gwenda rábámult:
– Valami szörnyűségre gondol?… Mi az, amire célozgat?
– Nem célozgatok, drágám. Csak azt tanácsolom (mivel már hosszú ideje élek, és tudom, milyen zaklatott lehet az emberi természet), hogy ne bolygassák az ügyet.
– De ezt nem lehet nem bolygatni! – Giles hangjának (Rés, valamilyen elszánt csengése lett. – Hillside a mi házunk, Gwendáé és az enyém, és ebben a házban valakit meggyilkoltak, vagy legalábbis azt gondoljuk. Nem szándékozom támogatni egy gyilkosságot a házamban, »n nem tűröm tétlenül, még akkor sem, ha tizennyolc évvel ezolőtt történt!
Miss Marple fölsóhajtott.
– Sajnálom – mondta. – Úgy képzelem, a legtöbb lelkes fiatalember hasonlóan érez. Sőt, én még rokonszenvesnek is érzem és majdnem csodálom önt ezért. És mégis… azt kívánom… óh, nagyon is kívánom, hogy bár ne tenné meg.

Másnap St. Mary Meadben elterjedt a hír, hogy Miss Marple újra itthon van. Tizenegy órakor látták a Fő-utcában. Tizenkettő előtt tíz perccel látogatást tett a paplakban. Ezen a délutánon a falu három pletykaéhes hölgye fölkereste, és váltig faggatta, milyen élményekre tett szert a vidám fővárosban, ő azonban félretéve az udvariaskodást, elhárította érdeklődésüket, ádáz vitába fogott a kézimunkabódé és a teasátor helyét illetően az ünnepségen, s alaposan részletezte a várható csatározásokat.
Aznap késő délután Miss Marple-t mint rendesen, a kertjében lehetett látni, de most az egyszer figyelmét jobban lekötötte a gyomlálás, mint szomszédjainak tevékenysége. Szórakozottan eszegette gyümölcsből álló vacsoráját, és láthatólag nem nagyon figyelt kis szobalányának, Emilynek lelkes beszámolójára a helybeli patikus viselt dolgait illetően. Másnap még mindig szórakozottan lézengett, és egy-két falubeli, köztük a tiszteletes felesége, ezt észre is vette. Ezen az estén Miss Marple kijelentette, hogy nem érzi jól magát, és ágyba feküdt. Másnap reggel elküldött dr. Haydockért.
Dr. Haydock, Miss Marple háziorvosa, jóbarátja és szövetségese volt hosszú évek óta. Figyelemmel hallgatta a tünetek felsorolását, megvizsgálta páciensét, aztán hátradőlt székében, és meglengette feléje sztetoszkópját.
– Ön a korához képest, és annak ellenére, hogy félrevezető módon gyengének mutatkozik, bámulatra méltóan jó egészségnek örvend.
– Nos, nagyjából rendben vagyok, az bizonyos – mondta Miss Marple –, de be kell vallanom, hogy kissé túlhajtottnak érzem magam… kissé kimerültnek.
– Összevissza csavargott! Késő éjszakai kimaradások Londonban…
– Hát persze. Úgy találom, hogy manapság London kissé fárasztó. És a levegő… olyan elhasznált. Nem olyan, mint a friss, tengerparti levegő.
– A levegő itt is St. Mary Meadben csakugyan jó és friss.
– Ámbár gyakran párás és eléggé nedves. Nem, tudja, nem igazán üdítő.
Dr. Haydock növekvő érdeklődéssel nézett rá.
– Átküldők önnek valami kis erősítőt – mondta engedelmesen.
– Köszönöm, doktor úr. Az Easton-féle szirup mindig nagyon segített.
– Hölgyem, semmi szükség, hogy sugalmazza, mit írjak föl önnek.
– Nem tudom, esetleg… némi kis levegőváltozás?
Miss Marple, ártatlan kék szemével, kérdőleg nézett az orvosra.
– Hiszen éppen most volt távol három hétig.
– Tudom. Csakhogy Londonban, holott épp ön mondta róla, milyen fárasztó. És utána fent északon… iparvidéken. Ott aztán nincs üdítő tengeri levegő…
Dr. Haydock kezdte összepakolni táskáját.
– Árulja már el végre, miért küldött el értem? – kérdezte. – Közölje, mit akar, és én elismétlem ön után. Ön az én hivatalos szakvéleményemet akarja, hogy az, amire szüksége van, az a tengeri levegő?
– Tudtam, hogy meg fog érteni – mondta hálásan Miss Marple.
– A tengeri levegő valóban kiváló. Legjobb volna, ha most azonnal elvonulna Eastburne-be, különben károsodik az egészsége, méghozzá komoly mértékben.
– Úgy gondolom, Eastburne eléggé hideg. Tudja, délebbre volna jó.
– Akkor Bournmouth vagy a Wight Szigetek.
Miss Marple rákacsintott.
– Nekem az véleményem, hogy valamilyen kis hely inkkább kellemesebb.
Dr. Haydock újra leült.
– Fölkeltette kíváncsiságomat. Melyik tengerparti kisvárost javasolja?
– Nos, Dillmouth-ra gondoltam.
– Kedves kis hely. Kissé unalmas. Miért épp Dillmouth?
Miss Marple egy-két pillanatig hallgatott. Szemébe újra visszatért a nyugtalanság. Aztán így szólt:
– Tételezzük föl, ön egy napon, véletlenül, rábukkan egy olyan tényre, ami azt látszik jelezni, hogy sok évvel… tizenkilenc vagy húsz évvel ezelőtt… gyilkosság történt. A tény csak ön előtt ismeretes, semmi ilyesmire senki nem gyanakodott, és hírt sem adtak róla. Mit csinálna ebben az esetben?
– Gyilkosság, visszaemlékezés alapján?
– Pontosan erről van szó.
Dr. Haydock egy pillanatra eltűnődött.
– Nem hoztak téves bírói ítéletet? Senki nem szenvedett a bűntény következtében?
– Amennyire tudni lehet, nem.
– Hm. Gyilkosság emlékképek alapján. Szunnyadó gyilkosság. Nos, megmondom. Hagynám tovább szunnyadni a gyilkosságot… ez az, amit én tennék. Hírverést csapni gyilkosság körül veszélyes. Sőt, nagyon is veszélyes!
– Hát pontosan ez az, amitől én is félek.
– Köztudomásúlag a gyilkos mindig megismétli a bűnét. De ez nem igaz. Van olyan típus is, amelyik elköveti a bűnt, valahogy kimászik az ügyből, és átkozottul ügyel arra, hogy hurokba ne dugja megint a nyakát. Nem akarom azt mondani, hogy az ilyenek boldogan élnek, míg meg nem halnak… nem hiszem, hogy ez igaz… sokfajtája van a bűnhődésnek. De legalábbis külsőleg, minden rendben van. Talán így történt ez a Madeleine Smith esetében, vagy a Lizzie Borden ügyben is. Nem volt bizonyított semmi a Madeleine Smith-esetben, és Lizzie-t fölmentették… de sokan hiszik, hogy mindkét nő bűnt követett el.
Meg tudok azonban nevezni másokat is. Soha nem ismételték meg a bűntényt, az egyetlen bűnténnyel elérték, amit akartak és azzal beérték. Ám tételezzük föl: ha valamilyen veszély fenyegetné őket, vajon hogyan viselkednének? Vegyük azt, hogy az ön által föltételezett gyilkos, akár férfi, akár nő volt, ebbe a típusba tartozott. Elkövetett egy bűnt, és meglépett, és senki nem gyanakodott rá. Ám tegyük föl, mi lesz, ha valaki elkezd körbeszaglászni, belevájkálni az ügyekbe, fölforgatja a sírköveket, föltárja az utakat, és végül esetleg eléri a célt? Mit fog tenni az ön gyilkosa ebben az esetben? Ott fog állni mosolyogva, míg a vadászat egyre közelebb és közelebb jön? Nem, hacsak nincs szó ártatlanul belekevert személyről! Ezért mondom, nem szabad elkezdeni a dolgot. Megismételte előző mondatát:
– Hagyjuk aludni a szunnyadó gyilkosságot.
Majd meggyőződéssel hozzátette:
– Es ezek az én rendelvényeim a maga számára. Hagyja abba az egész ügyet.
– De nem én vagyok az, aki belekeveredtem. Két aranyos gyerek. Hagyja, hogy elbeszéljem.
Elmondta neki a történetet, és Haydock végighallgatta.
– Rendkívüli – jegyezte meg, amikor Miss Marple befejezte elbeszélését –, rendkívüli véletlen. Az egész ügy rendkívüli. Föltételezem, ön tudja, hogy mi minden sülhet ki ebből?
– Óh, persze. De nem hinném, hogy máris történt velük valami.
– Jó nagy adag boldogtalanságot fog előidézni, és majd azt kívánják, hogy bár sohasem elegyedtek volna az ügybe. A csontvázakat okosabb szekrényben tartani. Ha-nem tudja, azért én mégis megértem az ifjú Giles szempontjait! Ménkű üsse meg!, én magam sem hagynám annyiban a dolgot. Még manapság is kíváncsi vagyok…
Elhallgatott, és komoly pillantást vetett Miss Marple-ra.
– Szóval ez az, amiért ürügyeket keres, hogy Dillmouth-ba menjen. Hogy belekeveredjék valamibe, amihez semmi köze sincs.
– Nem egészen, dr. Haydock. De aggódom ezért a két fiatalért. Nagyon zöldfülűek és gyakorlatlanok, túlságosan gyanútlanok és hiszékenyek. Úgy érzem, ott kell lennem és vigyáznom rájuk.
– Szóval ezért megy. Hogy vigyázzon rájuk. Hölgyem, hát sohasem marad közömbös egy gyilkossággal szemben? Még akkor sem, ha az emlékezetből bukkan elő?
Miss Marple negédesen elmosolyodott.
– De ugye az a véleménye, hogy néhány hét Dillmouth-ban jót fog tenni az egészségemnek, nemde bár?
– Inkább az a véleményem, hogy tönkreteszi – jelentette ki dr. Haydock..– De hát kegyed úgysem hallgat énrám.

Miss Marple látogatóba indult barátaihoz, Bantry ezredeshez, és Mrs. Bantryhoz, amikor összetalálkozott Bantry ezredessel, akinek a sarkában ott loholt a spánielje. Az ezredes szívélyesen üdvözölte a koros hölgyet.
– Örvendek, hogy viszontláthatom. Milyen London?
Miss Marple azt mondta, hogy Londonban jól érezte magát. Unokaöccse több színdarabra elvitte.
– Kultúrsznobok, lefogadom. Ami engem illet, engem csak zenés színdarabok érdekelnek.
Miss Marple elmondta, hogy valamilyen orosz darabot is látott, roppantul érdekesnek, noha kissé túlságosan hosszúnak találta.
– Oroszok! – robbant ki Bantry ezredes. Valaha olvastattak vele egy Dosztojevszkij-regényt, amikor kórházban feküdt.
Közölte, hogy Miss Marple a kertben fogja megtalálni Dollyt.
Mrs. Bantryt majdnem mindig a kertben lehetett megtalálni. Szenvedelmesen kertészkedett. Kedvenc irodalmi olvasmánya a hagymás növények rendszertani leírásának szakkatalógusa volt, és társalgása rendszerint a primulák, hagymák, virágzó bokrok és alpesi növények körül forgott. Miss Marple legelőször az asszonyság kifakult tweed-szoknyába bújtatott tekintélyes hátulját pillantotta meg.
A közeledő léptek neszére Mrs. Bantry némi recsegés-ropogás közepette fölemelkedett – hobbijától ugyanis reumát kapott –, földes tenyerével végigtörölte verejtékes szemöldökét, majd örömmel üdvözölte barátnőjét.
– Hallottam, hogy visszajöttél, Jane – mondta. – Nézd, milyen szépek a nárciszaim! Ugye? Láttad már ezeket a most kibújt kis tárnicsokat? Jó sokat piszmogtam velük, de azt hiszem, most már mind megeredtek. Amire szükség van, az némi kis eső. Rettentő a szárazság.
Hozzátette:
– Estlertől hallottam, hogy ágynak estél…
Estler szakácsnőként szolgált Mrs. Bantry házában, és összekötő tisztként a világ felé.
– Boldogan látom, hogy nem igaz…
– Csak kissé túlságosan elfáradtam – mondta Miss Marple. – Dr. Haydock úgy gondolja, hogy tengeri levegőre van szükségem. Eléggé kimerültem.
– De hát nem mehetsz el most! – mondta Mrs. Bantry. – Ez a legeslegjobb évszak a kertben! A szegélyvirágaid éppen most fognak kinyílni.
– Dr. Haydock úgy gondolja, hogy tanácsos lenne. , – Hát az igaz, hogy Haydock nem olyan szamár, mint egyes orvosok – állapította meg Mrs. Bantry kelletlenül.
– Dolly, a szakácsnőd után érdeklődöm.
– Melyik szakácsnőm után? Szakácsnőt akarsz? De ugye nem azt az asszonyt gondolod, aki ivott?
– Nem, nem, nem. Arra gondolok, aki azt a csodálatos pástétomot csinálta. A férje meg az inasotok volt.
– Óh, Mock Turtle-re gondolsz – mondta Mrs. Bantry, tiki tüstént fölismerte az illetőt. – Az a mély, gyászos hangú bizony úgy beszélt mindig, mintha most akarna könnyékben kitörni. Tényleg jó szakácsnő volt. A férje viszont kövér, lusta fráter volt. Arthur mindig azt mondta, hogy vizezi a whiskyt. Nem tudom. Szörnyű, hogy házaspároknál az egyik soha nem megfelelő. Valami örökséghez jutottak korábbi gazdájuktól, kiléptek tőlem, és panziót nyitottak valahol a déli partvidéken.
– Pontosan ez az, amire gondoltam. Nem Dillmouth-ban telepedtek le?
– De igen. Tengerparti Sétány 14. Dillmouth.
– Amikor dr. Haydock a tengert javasolta, arra gondoltam, hogy… mi is a nevük… Sanders?… hozzájuk kéne mennem.
– Igen. Ez kiváló ötlet, Jane. Ennél jobbat nem is tehetnél. Mrs. Sanders el fog látni téged, és mivel a szezonnak már vége van, örülnek, hogy hozzájuk mégy, és nem fognak sokat kérni. A jó koszttól és a tengerparti levegőtől hamarosan rendbe jössz.
– Köszönöm, Dolly – mondta Miss Marple –, remélem, hogy így lesz.

NYOMOZÁSI GYAKORLAT

– Mit gondolsz, hol hevert a hulla? Errefelé? – kérdezte Giles.
Ő és Gwenda a Hillside felőli bejárat halljában álltak. Épp előző éjjel érkeztek haza, és Giles máris javában nyüzsgött. Úgy örült, mint egy gyerek az új játéknak.
– Épp ott – mondta Gwenda. Visszament a lépcsőre, és kritikus szemmel nézett lefelé. – Igen… úgy gondolom, ott lehetett.
– Guggolj le – mondta Giles. – Ne felejtsd el, hogy csak három éves vagy.
Gwenda engedelmesen leguggolt.
– Valóban nem láttad azt a férfit, aki azokat a szavakat mondta?
– Arra nem emlékszem, hogy láttam volna. Kissé hátrébb kellett állnia… igen, ott. Csak a mancsát láttam.
– Mancsát? – Giles elhűlt.
– Igen, mancsa volt. Szürke mancsa, nem emberkeze.
– No, de figyelj ide, Gwenda, ez nem holmi Gyilkosság a Morgue utcában féle regény. Embereknek nincs mancsa.
– Nos, neki mancsa volt. Giles kételkedve nézett rá.
– Ezt bizonyára később képzelted el. Gwenda lassan válaszolt:
– Remélem, nem gondolod, hogy az egészet csak elképzeltem? Tudod, Giles, én gondolkodtam a dolgon. Nekem sokkal inkább úgy rémlik, hogy az egész dolog csak álom lehetett. Ami lehetséges. Olyanfajta álom, amilyet egy gyerek álmodhat, és rettenetesen megijed, és elkezd emlékezni rá… Nem gondolod, hogy ez az igazi magyarázat? Minthogy úgy látszik, Dillmouth-ban senkinek sincs a leghalványabb sejtelme sem arról, hogy itt valaha gyilkosság történt volna, vagy hirtelen halál, vagy eltűnés, vagy valami egyéb rejtélyes ügy a házunk körül.
Giles most úgy festett, mint valamiféle kisgyerek, olyan lurkó, akitől elvették a kedvenc játékát.
– Gyanítom, hogy lidérces álom lehetett – jegyezte meg kelletlenül. Egyszer csak földerült az arca.
– Nem – mondta –, nem hiszem. Álmodhattál majom-mancsról, és arról, hogy valaki meghalt… de megeszem a kalapomat, ha álmodhattad azt az idézetet az Amalfi hercegnő című színdarabból!
– Hallhattam, ahogy valaki szavalja, és aztán erről Álmodtam?
– Nem hiszem, hogy egy gyerek képes lenne erre. Hacsak nem nagyon is izgatott körülmények közt hallottad… és ha ez az eset áll fenn, akkor megint csak ott vagyunk, ahonnan elindultunk!… Várj csak, most beugrott. A mancsot álmodtad. Láttad a hullát és hallottad a szavakat, és halálra rémültél, aztán lidérces álmot álmodtál róla, s abban integető majom-mancsok is szerepeltek… valószínűleg féltél a majmoktól.
Gwenda kissé kételkedve nézett, és csöndesen mondta:
– Elképzelhető, hogy így lehetett…
– Szeretném, ha kissé többre tudnál visszaemlékezni… Gyere le ide a hallba. Hunyd be a szemed. Gondolkodj. .. Nem jön valamivel több elő?
– Nem, Giles… Minél többet gondolkodom, annál jobban távolodik… Úgy gondolom, most már kezdem kétleni, vajon egyáltalán valóban láttam valamit. Talán azon az estén a színházban valami hirtelen fellépő elmezavar tört rám.
– Nem. Ott tényleg volt valami. Miss Marple is úgy gondolja. És mi van Helennel? Valamire csak emlékszel Helennel kapcsolatban?
– Egyáltalában semmire nem emlékszem, csak arra a névre.
– Talán nem is ez az igazi név?
– De igen. Helen volt.
Gwenda makacsul és meggyőződéssel nézett Gilesre.
– Pedig ha biztos vagy benne, hogy Helen volt, akkor valamit tudnod is kell róla – mondta Giles józanul. – Jól ismerted őt? Itt élt veletek? Vagy csak itt lakott?
– Mondtam már, hogy nem tudom!
Gwenda kezdett izgatottnak és nyugtalannak látszani. Giles másképpen próbálkozott.
– Kire emlékszel még? Édesapádra?
– Nem. Úgy értem, nem mondhatok ilyet. Tudod, mindig ott állt a fényképe. Alison néni azt szokta mondani: „Ez a te apucid…" De nem emlékszem őrá magára, hogy itt lett volna ebben a házban…
. És a személyzetre sem… nevelőnőre… vagy ehhez hasonlóra?
– Nem, nem. Mennél jobban próbálok emlékezni, annál halványabb minden. Amit egyáltalában tudok, az mind valahol mélyen van, mint például, hogy gépiesen nekimentem annak az ajtónak. Emlékezni azonban nem emlékszem, hogy ott ajtó volt. Talán, ha nem erőltetnél annyira, Giles, jobban előjönnének a dolgok. Egyáltalán, reménytelen azzal próbálkozni, hogy mindent kitaláljunk. Olyan régen történt.
– Egyáltalán nem reménytelen… még az öreg Miss Marple is azt mondta.
– De nem segített minket semmilyen ötlettel, hogy hogyan fogjunk neki – mondta Gwenda. – Noha a szeme villanásából úgy érzem, hogy van neki néhány. Kíváncsi vagyok, ő hogy fogna a dologhoz.
– Nem tételezem fel, hogy ő másképpen gondolkodik, mint mi – mondta Giles határozottan. – Abba kell hagynunk a próbálgatásokat és rendszeresen kell nekilátnunk. A kezdeten túl vagyunk… végignéztem a parókia anyakönyvének halotti kivonatait. Nincs köztük olyan „Helen", aki korban egyezne. Az igazság az, hogy úgy látszik, egyáltalán nem élt itt egyetlen Helen sem abban az időszakban, amelyet átnéztem. Egyetlen Ellen Pugg nevű tizennégy éves csitrit fedeztem föl. Most akkor hát ki kell eszelnünk, mi legyen a következő értelmes megközelítés. Ha édesapád és feltehetően mostohaanyád ebben a házban laktak, akkor vagy meg kellett venniük, vagy ki kellett perelniük.
– Foster, a kertész szerint, valamilyen Elworthy nevű család élt itt Hengrave-ék előtt, előttük pedig Mrs. Findeyson. Senki más.
– Apád megvehette, és csak nagyon rövid ideig élt itt… netán újra eladta. De úgy gondolom, sokkal valószínűbb, hogy csak bérelte, …talán bútorozva bérelte. Ha így van, legjobb, ha körbejárjuk az ingatlanügynökségeket.
Az ingatlanügynökségek körbejárása nem látszott hosszúlejáratú programnak. Mindössze két ügynökség volt Dillmouth-ban. Messrs. Wilkinsonék az aránylag újonnan érkezettek közé tartoztak. Tevékenységüket mindössze tizenegy évvel ezelőtt kezdték meg. Főleg kis bungalókkal és az új házakkal foglalkoztak, a város másik végén. A másik ügynökségtől, Messrs. Galbraith és Pen-derly cégtől vette Gwenda a házat. Fölkeresték őket, és Giles belevágott a mondókájába. Ő és felesége el van ragadtatva Hillside-tól és Dillmouth-tól általában. Mrs. Reed csak most jött rá, hogy kisgyermekként igazából Dillmouth-ban élt. Van néhány halvány emléke a helyről, és most döbbent rá valójában Hillside az a hely, ahol annakidején lakott, de azért nem biztos benne teljesen. Van valami följegyzésük arról, hogy a ház valamikor bizonyos Halliday őrnagyé lett volna? Úgy tizennyolc, tizenkilenc évvel ezelőtt? Mr. Penderly bocsánatkérően tárta szét a két kezét:
– Tartok tőle, hogy nem tudok felvilágosítást adni, Mr. Reed. Följegyzéseinket nem vezetjük ilyen régóta… illetve, nem a bútorozott házakról, vagy a rövid ideig tartó birtoklásokról. Nagyon sajnálom, Mr. Reed, hogy nem tudok segíteni önnek. Az igazság az, hogy ha az öreg főkönyvelőnk, Mr. Narracott életben lenne… tavaly télen halt meg… ő tudna segíteni. Kiváló memóriája volt, egészen rendkívüli, harminc évig állt a cég alkalmazásában.
– Senki más nincs, aki emlékezhetne?
– Személyzetünk teljes egészében az aránylag fiatal korosztályból való. Persze itt van az öreg Mr. Galbraith maga. Néhány éve vonult nyugalomba.
– Talán őt kifaggathatnám? – kérdezte Giles.
– Nos, nem igen tudok nyilatkozni erről… bizonytalankodott Mr. Penderly. – Szélütés érte tavaly. Szellemi képességei meglehetősen leromlottak. Tudja, már nyolcvan fölött van.
– Dillmouth-ban él?
– Óh, igen. A Calcutta Lodge-ban. Nagyon csinos kis telek a Seton Road-on. Én azonban nem nagyon hiszem…
– Elég reménytelen vállalkozás – mondta Giles ezután Gwendának. – Bár sohasem lehet tudni. Nem érdemes írni, hogy jövünk. Elmegyünk együtt, és bedobjuk egyéni varázsunkat…
Calcutta Lodge körül csinosan nyírt pázsit terült el, és a fogadószoba, ahova bevezették őket, szintén csinosan, noha kissé zsúfoltan volt berendezve. Méhviasz illat és Ronuk szag lengett a levegőben. A réztárgyak csillogtak. Az ablakok előtt súlyos kárpitok függtek.
Vékony, középkorú, gyanakvó szemű hölgy jött be a szobába.
Giles gyors magyarázkodásba kezdett, és Miss Galbraith arcáról eltűnt az a kifejezés, amellyel az ember a porszívóügynökök tolakodását fogadja.
– Sajnálom, de valóban nem gondolom, hogy a segítségére tudnék lenni – mondta. – Nagyon régen történt, nemde?
– Az ember néha emlékszik a dolgokra – mondta Gwenda.
– Természetesen nem én vagyok az, akinek emlékeznie kellene. Nekem soha nem volt kapcsolatom a céggel. Egy bizonyos Halliday őrnagy? Azt mondja? Nem, nem emlékszem, hogy valaha is találkoztam volna Dillmouth-ban ilyen nevűvel.
– Talán édesapja emlékezhetne? – kérdezte Gwenda.
– Apa? – Miss Galbraith megrázta a fejét. – Mostanában nem igen vesz tudomást a világról, nagyon roskatag az emlékezete.
Gwenda eltöprengve pihentette szemét egy Benares-ból való rézasztalkán, aztán tovább siklott a kandalló-párkányra, ahol elefántcsontból faragott elefántok sorakoztak.
– Azt gondoltam, hogy talán fog emlékezni – mondta –, mert apám éppen akkor jött Indiából. Az önök házát Calcutta Lodge-nak hívják?
Kérdően tartott szünetet.
– Igen – mondta Miss Galbraith. – Apa egy ideig kint élt Kalkuttában. Üzleti okokból. Aztán jött a háború, és kilencszázhúszban belépett ide a cégbe, de mindig azt mondta, hogy szívesen visszamenne oda. Anyám azonban nem kedvelte a különleges, távoli világrészeket… és természetesen azt sem lehet állítani, hogy ott az éghajlat különösen egészséges lenne. Nos, nem tudom… talán szeretné meglátogatni apámat? Nem tudom, hogy ez a mai egyike-e legjobb napjainak…
Bevezette őket egy kis hátsó szobába. Itt, nagy, kopott bőrfotelban föltámasztva, nagy fehér rozmárbajuszú öregúr üldögélt. Feje kissé oldalra billent. Határozott tetszéssel pillantott Gwendára, amikor lánya bemutatta.
– A memóriám már nem a régi – mondta kissé határozatlan hangon. – Halliday? Azt mondta? Nem, nem emlékszem ilyen névre. Ismertem egy fiút az iskolában, Yorkshire-ben, de ennek már jó hetven éve.
– Úgy gondoljuk, ő bérelte Hillside-ot – mondta Gwenda.
– Hillside? Hillside volt a neve akkor is? – Mr. Galbraith egyik könnyen mozgó szemhéja le-le csukódott. – Findeysonék laktak ott. Finom hölgy…
– Apám esetleg csak bútorozva bérelte… Éppen akkor jött Indiából.
– India? Azt mondja, India? Egyvalakire emlékszem… egy katonaemberre. Ismerte azt a csirkefogó öreg Mohamed Hassant, aki bizonyos szőnyegekkel becsapott engem. Volt egy fiatal felesége… és egy kislány…
– Az én voltam – mondta határozottan Gwenda.
– Valóban?… ne mondja! Hát igen, igen, az idő repül. Nos, mi is volt ez a név? Bútorozott házat akart… igen… Mrs. Findeysont Egyiptomba rendelték, vagy valami hasonló helyre, télire… milyen bolond dolog. Nos, mi is volt a neve?
– Halliday – mondta Gwenda.
– Ez az, drágám… Halliday őrnagy. Kedves ember. Nagyon csinos feleség… egészen fiatal… szőkehajú, a családjához közel akart lenni, vagy valami ilyesmi. Igen, nagyon csinos…
– Hol élt a családja?
– Fogalmam sincs róla. Halvány sejtelmem sincsen, ön nem hasonlít rá…
Gwenda majdnem azt mondta: „Csak a mostohaanyám volt" – de visszariadt attól, hogy bonyolítsa az ügyet. Ennyit kérdezett:
– Milyennek látszott az illető?
Mr. Galbraith egészen váratlanul így válaszolt:
– Rémültnek látszott. Igen, ez a helyes kifejezés… rémültnek. Igen, ez az őrnagy aranyos ember volt. Érdeklődve hallgatta, hogyan éltem kint Kalkuttában. Nem volt olyan, mint azok a pasasok, akik sohasem jártak Anglián kívül. Szűklátókörűek… igen, ilyenek. Hátén aztán láttam a világot. Hogyan is hívták azt a katonaembert, aki… bútorozott szobát akart?
Úgy szólt, mint valami nagyon régi gramofon, amelyik agyon kopott lemezt forgat.
– St. Catherine. Ez az. A St. Catherine-Lakot bérelte ki… heti hat guinea… mialatt Mrs. Findeyson Egyiptomban tartózkodott. Ott is halt meg, szegény lélek. A házat árverésre dobták. Ki is vette meg? Elworthy-ék… ez az…jó csomó nő… lánytestvérek. Nevet változtattak… azt mondták, a St. Catherine nagyon pápistás. Ámbár nagyon is messze van attól, hogy pápistás legyen. Ők azonban rámásztak mindenre, ami szerintük pápistás volt. Vallási röpiratokat küldözgettek unos-untalan. Csúf nők, mindegyik csúnya volt… A bennszülöttek térítésével foglalkoztak. . Ruhaneműt és bibliákat küldtek nekik. Nagyon erőlködtek, hogy megtérítsék őket.
Hirtelen fölsóhajtott, és hátradőlt.
– Nagyon régen volt – mondta bosszúsan. – Nem tudok emlékezni a nevekre. Valamilyen pasas Indiából… kedves fickó… Fáradt vagyok, Gladys, teázni szeretnék.
Giles és Gwenda megköszönték a szívességét, köszönetet mondtak a lányának is, és elmentek.
– Hát erről is megbizonyosodtunk – mondta Gwenda. – Apám és én Hillside-ban éltünk. Mi a következő teendőnk?
– Ó, én agyalágyult – mondta Giles. – Sommerset House.
– Mi az, hogy Sommerset House? – érdeklődött Gwenda.
– Nyilvántartó hivatal, ahol utána lehet nézni a házasságkötéseknek. Elmegyek oda, és utánanézek apád házasságkötésének. Nagynénéd szerint apád azonnal összeházasodott második feleségével, amint Angliába érkeztek. Nem gondolod, Gwenda… eszünkbe juthatott volna már előbb is… teljességgel lehetséges, hogy „Helen" valamiféle rokona lehetett mostohaanyádnak, talán a húga. Mindenesetre, amint megtudjuk, mi volt a családi neve, fölkereshetünk valakit, aki tudott az egész Hillside-i cécóról. Emlékezz, az öreg fiú azt mondta, hogy Dillmouth-ban a családja közelében akartak házat venni. Ha a családja a közelben él, valamit megtudhatunk.
– Giles – mondta Gwenda –, azt hiszem, csodálatos vagy.
Végül is Giles nem látta szükségesnek, hogy fölutazzék Londonba. Noha energikus természete folytán kézenfekvőnek találta, hogy erre-arra rohangásszék és megpróbáljon mindent maga intézni, ezúttal belátta, efféle teljesen rutinszerű tájékoztatást más is szerezhet helyette.
Távolsági beszélgetést kért a hivatalába.
– Megjött! – tört ki szenvedélyesen, amikor a várt válasz megérkezett.
A borítékból a házasságlevél hivatalos másolatát húzta ki.
– Ez az, Gwenda! Péntek, augusztus hét, Kensington, Házasságkötő Hivatal. Kelvin James Halliday és Helen Spenlove Kennedy.
Gwenda döbbenten fölkiáltott:
– Helen?
Egymásra bámultak.
Giles akadozva mondta:
– De… de ez nem ő lehet, úgy értem, elváltak, ő újra férjhez ment… és elment.
– Nem tudjuk – mondta Gwenda –, hogy valóban elment-e…
Megint ránéztek a világosan leírt névre: Helen Spenlove Kennedy. Helen…

DR. KENNEDY

Néhány nap múlva Gwenda, amint az éles szélben sétálgatott a fasorban, hirtelen megállt az egyik üvegezett falú pihenőhely mellett, amelyet valamilyen gondos cég készített a vevői kényelmére.
– Miss Marple? – kiáltott föl élénk meglepetéssel. Valóban Miss Marple ül ott, csinosan beburkolózott vastag gyapjú kabátjába és sáljába.
– Bizonyára nagyon meglepődött, hogy itt talál – mondta Miss Marple szaporán. – De az orvosom azt javasolta, menjek a tengerpartra egy kis levegőváltozásra, és az ön leírása Dillmouth-ról olyan vonzóan hangzott, hogy elhatároztam, ide jövök… különösen, mivel egy barátomék szakácsnője és inasa vett ellátásba.
– De miért nem jött el hozzánk látogatóba?
– Öreg emberek gyakran terhére vannak a fiataloknak. Ifjú házasokat magukra kell hagyni – mosolygott Gwenda tiltakozására. – Bizonyos vagyok benne, hogy szívesen láttak volna. És hogy érzik magukat? És előrejutottak a rejtélyük megoldásával?
– Forró nyomon vagyunk – mondta Gwenda, és leült Miss Marple mellé.
– Részletesen beszámolt különféle nyomozásaikról, egészen a mai napig.
– És most – fejezte be –, feladtunk egy hirdetést egy csomó újságban, helyiekben is, és a TIMES-ban és egyéb nagy napilapokban. Mindössze annyit közöltünk, hogy ha valaki tud valamit Helen Spenlove Kennedyről, lépjen összeköttetésbe velünk, cím, stb. stb. Úgy hiszem, kell kapnunk valamilyen hírt.
– Magam is úgy vélem, drágám… igen, magam is úgy vélem.
Miss Marple hangja szelíden szólt, mint mindig, de a szeme nyugtalannak látszott. Gyors, kutató pillantást vetett a mellette ülő fiatal nőre. Ez az elszántan szívélyes hangnem nem tetszett egészen őszintének. Gwenda, gondolta Miss Marple, kissé zaklatottnak látszik. Amit dr. Haydock „belebonyolódásnak" nevezett, úgy látszik, megkezdődött. Igen, de most már késő volt meghátrálni.
Miss Marple gyöngéden és bocsánatkérően így szólt:
– Igazán érdekel az egész ügy. Tudja, az életem olyan kevés izgalmat nyújt. Remélem, nem fog túlságosan tolakodónak tartani, ha megkérem, hogy tudassa, mennyire jutottak előre?
– Természetesen tudatni fogjuk – mondta Gwenda melegen. – Önnek semmiből nem szabad kimaradnia. Nos, ha ön nincs, akkor unszoltam volna az orvosokat, hogy zárjanak be a bolondok házába. Adja meg az itteni címét, és el kell jönnie hozzánk, iszunk egyet… úgy értem, megteázunk, és megnézi a házunkat. Meg kell ismernie a bűntény színhelyét, nem igaz?
Nevetett, de a nevetésében kissé ideges felhang csengett. Amikor elváltak, Miss Marple nagyon szelíden és rosszallóan rázta meg a fejét.

Giles és Gwenda minden nap kíváncsian leste a postát, de eleinte csalódniuk kellett reményeikben. Mindössze két levelet kaptak felvilágosító irodáktól, melyek ajánlkoztak, hogy készek hozzáértőén nyomozást folytatni az ő költségükre.
– Erre még később is ráérünk – mondta Giles. – És ha már ügynökséghez fordulunk, akkor egy egészen első osztályúhoz megyünk, nem olyanhoz, amelyik postán ajánlja magát. Meg aztán nem is igazán látom be, hogy mit tudnának tenni, amit mi nem teszünk meg.
Derűlátása (vagy önbizalma) néhány napon belül igazolódott.
Érkezett egy levél, a diplomás embert jellemző világos, és mégis valahogyan olvashatatlan írásoknak egyikével íródott. így szólt:

Galls Hill
Woodleigh Bolton
Uram,
válaszolva a TIMES-ban megjelent hirdetésére, közlöm, hogy Helen Spenlove Kennedy a húgom. Évek óta nem tudok róla, és örülnék, ha híreket hallanék felőle.
Tisztelettel:
dr. James Kennedy, orvos

– Woodleigh Bolton – mondta Giles. – Ez nincs messze innen. Woodleigh Camp az a hely, ahol a piknikeket szokták rendezni. Fent a mocsárvidéken. Mintegy harminc mérföld távolságra innen. írunk dr. Kennedynek, és megkérdezzük, hogy fölkereshetjük-e, vagy inkább ő akarna meglátogatni minket.
Megérkezett a válasz, hogy dr. Kennedy kész fogadni őket a következő szerdán, és azon a napon el is indultak.
Woodleigh Bolton kis falu, amely domboldalon küzd a létéért. Galls Hill a legmagasabb ház, az emelkedő tetején áll, kilátással Woodleigh Camp-re és a mocsárra, a tenger felé.
Elég sivár hely – mondta Gwenda, és megborzongott
A ház maga is sivár volt, és dr. Kennedy nyilvánvalóan megvetette az olyan modern újításokat, mint a központi fűtés. Az asszony, aki ajtót nyitott, fekete volt, és valahogyan vészjósló. Átvezette őket a meglehetősen kopár halion egy szobába, ahol dr. Kennedy emelkedett föl fogadásukra. A hosszúkás, elég magas szobát alaposan megtömött könyvespolcok szegélyezték.
Dr. Kennedy szürke hajú, átható szemű, idősebb úr volt. Pillantása kutatóan ugrált egyikükről a másikra, bozontos szemöldöke alól.
– Mr. és Mrs Reed? Üljön ide, Mrs. Reed. Ez föltehetően a legkényelmesebb szék. Nos, miről van itt szó?
Giles folyékonyan kezdte előadni előzetesen megbeszélt történetüket.
Ő és felesége nem régen házasodtak össze Új-Zélandban. Angliába jöttek, ahol felesége rövid ideig élt gyermekkorában, és most megpróbálja fölkutatni a család régi barátait és kapcsolatait.
Dr. Kennedy merev és zárkózott maradt. Előzékenyen viselkedett, de nyilvánvalóan bosszantotta ez a gyarmatias ragaszkodás az érzelmes családi kötelékekhez:
– És úgy véli, hogy a húgom… a féltestvérem… és esetleg én is… kapcsolatban vagyunk a családjukkal? – kérdezte Gwendát udvariasan, de kissé ellenségesen.
– A mostohaanyám volt – mondta Gwenda –, apám második felesége, akire nem igazán tudok visszaemlékezni, természetesen még olyan kicsi voltam. Lánynevem Halliday volt.
Dr. Kennedy rábámult – aztán hirtelen mosoly világította be az arcát. Egészen megváltozott, zárkózottsága eltűnt.
– Uramisten! – álmélkodott. – ne mondja! Ön Gwennie?
Gwenda hevesen bólintott. A régen elfelejtett becenév ismerősen csengett és biztonságot adott.
– Igen – felelte –, én vagyok Gwennie.
– Irgalmas Isten! Felnőtt és férjhez ment. Hogy rohan az idő! Ennek már… hogy is? … tizenöt éve?… nem persze, jóval több ideje kell legyen. Gondolom, rám nem emlékszik?
Gwenda megrázta a fejét.
– Még az édesapámra sem emlékszem. Úgy értem, minden olyan ködös és homályos.
– Hát persze, Halliday első felesége Új-Zélandból származott!… Emlékszem, erről ő maga beszélt nekem. Gyönyörű tájai lehetnek, úgy vélem.
– A világ legszebb vidéke, de el vagyok ragadtatva Angliától is.
– Csak látogatóban vannak, vagy letelepedtek itt? – Megrántotta a csengőt. – Meg kell teáznunk. Amikor a magas nő bejött, így szólt:
– Teát kérek… és… hm… vajas pirítóst, vagy kekszet, vagy valamit.
A tiszteletreméltó házvezetőnő mérgesen nézett, de azért így szólt:
– Igen, uram.
És kiment.
– Nemigen szoktam teázni – jegyezte meg bizonytalanul dr. Kennedy –, de most ünnepelnünk kell.
– Nagyon kedves öntől – mondta Gwenda. – Nem, mi nem látogatóban vagyunk. Vettünk egy házat. – Szünetet tartott, majd hozzátette:
– Hillside-ot.
Dr. Kennedy bizonytalanul nézett rá.
– Óh, igen, Dillmouth-ban. Onnan írtak.
– Ez a legfantasztikusabb véletlen – mondta Gwenda. – Nem igaz, Giles?
– Azt kell mondjam, hogy igen – mondta Giles –, valóban egészen megdöbbentő.
– Tudja, éppen eladó volt – mondta Gwenda, és látva, hogy dr. Kennedy nem érti, hozzátette:
– Ez ugyanaz a ház, amelyikben valaha laktunk, sok évvel ezelőtt.
Dr Kennedy felhúzta szemöldökét. Hillside? Hát persze… óh igen, hallottam, hogy megváltoztatták a nevét. Valaha Szent Valaminek hívták vagy mi a manónak… ha ugyanarra a házra gondolunk… A Leahampton Roadon, ahogy léteié jövünk a városba, a jobboldalon?
– Igen.
– Ez az. Különös, hogy kimennek a nevek az ember fejéből. Várjunk csak, St. Catherine-Lak… így hívták valaha.
– És én ott éltem, nem igaz? – mondta Gwenda.
– Igen, hát persze, hogy ott élt… – Csodálkozva bámult rá. – Miért akart visszajönni ide? Ugye, nem sok mindenre emlékezhet itt?
– Hát nem. De valahogyan úgy éreztem magam, mintha otthon lennék.
– Mintha otthon lennék – ismételte a doktor. Szavai kifejezéstelenek voltak, de Giles hirtelen kíváncsi lett, hogy mire gondol.
– Így hát tudja – mondta Gwenda. – Azt reméltem, hogy ön majd mindenről beszél nekem… apámról… és Helenről… és – bénán befejezte – és mindenről.
Az orvos tűnődve nézett Gwendára.
– Gondolom, önök nem sokat tudtak ott Új-Zélandban. Honnan is tudhattak volna? Nos, nem sok beszélnivaló van. Helen… a húgom… Indiából ugyanazon a hajón jött haza, mint az ön apja, aki özvegyen maradt, pici lánykával. Helen megsajnálta, vagy valóban beleszeretett. Átérti magányosan élt, vagy valóban szerelmes lett. Nehéz kitalálni, hogy valójában hogyan is történtek a dolgok. Megérkezésükkor Londonban összeházasodtak, aztán lejöttek ide, hozzám Dillmouth-ba. Akkor még prakszist folytattam. Kelvin Halliday kellemes fickónak látszott, kissé idegesnek és megviseltnek… de akkor még látszólag elég boldogan éltek együtt.
Pillanatra elhallgatott, aztán így folytatta:
– Ám, nem egészen egy év múlva, Helen megszökött valakivel. Ön bizonyára tud erről?
– Kivel szökött meg? – kérdezte Gwenda.
A doktor rávetette metsző pillantású szemét.
– Nem árulta el nekem – mondta. – Nem avatott a bizalmába. Láttam, nem lehetett nem látni… hogy törés van Kelvin és őközte. Nem tudom, miért. Én mindig afféle nagyon is szigorú erkölcsű fickó voltam… hittem a házastársi hűségben. Helennek nyilván nem akaródzott tudomásomra hozni, hogy mire készül. Hallottam pletykákat… az ember hall effélét… de senki nem említett nevet. Gyakran jártak náluk vendégek, akik Londonból, vagy Anglia más részéből jöttek. Úgy képzeltem, ezek egyike lehetett.
– Válás nem volt? Akkoriban?
– Helen nem akart válást. Kelvin mondta ezt el nekem. Ez az, amiért azt gondoltam, talán tévesen, hogy ez valami házasembernek az ügye lehetett. Valaki, akinek a feleségét annak idején az udvarnál is bemutatták.
– És az apám?
– Ő sem akart válást.
Dr. Kennedy eléggé szűkszavú válaszokat adott.
– Beszéljen apámról – kérte Gwenda. – Miért határozta el olyan hirtelen, hogy átküldjön engem Új-Zélandba?
Kennedy, pillanatnyi szünet után, így szólt:
– Úgy gyanítom, hogy az ön családja odaátról sürgette. Második házasságának felbomlása után, talán úgy gondolta, hogy ez a legjobb megoldás.
– Miért nem ő maga vitt el engem?
Dr. Kennedy a kandallópárkány irányába nézett, bizonytalanul pipaszurkálót keresgélt.
– Óh, nem tudom… Meglehetősen gyönge lábon állt az egészsége.
– Mi baja volt? Miben halt meg?
Az ajtó kinyílt, és a házvezetőnő jelent meg, megrakott tálcával. Volt rajta vajas pirítós és valamilyen gyümölcsíz, de sütemény nem. Dr. Kennedy bizonytalan mozdulattal szóiította fel Gwendát a tea kitöltésére, amit ő el is értett, Gwenda megtöltötte a csészéket, és átnyújtotta, majd hívott egy pirítósszeletet. Dr. Kennedy kissé erőltetett Kedvességgel unszolta:
– Mondja csak, mit kezdtek a házzal? Sok átalakítást és javítást végeztek rajta?
– Kicsit elszórakoztunk a fürdőszobákkal – szólalt meg Giles.
Gwenda a doktorra függesztette szemét, és megkérdezte:
– Miben halt meg az édesapám?
– Nem is tudom határozottan megmondani, kedvesem. Mint említettem, már jó ideje gyöngélkedett, és végül bevonult egy szanatóriumba… valahol a keleti partvidéken. Mintegy két év múlva meghalt.
– Egészen pontosan, hol ez a szanatórium?
– Sajnálom. Ma már nem tudok erre visszaemlékezni. Mint mondtam, sejtelmem szerint valahol a keleti partvidéken lehetett…
Most érződött valami határozott elutasítás a viselkedésében. Giles és Gwenda egyetlen szemvillanással összepillantottak, majd Giles így szólt:
– Uram, végül is meg tudja mondani nekünk, hol temették el Halliday őrnagyot? Gwenda, természetesen, már türelmetlen, hogy fölkeresse a sírját.
Dr. Kennedy a kandalló fölé hajolva zsebkéssel kaparászta pipája öblét.
– Tudja – mondta motyogva –, nem hiszek abban, hogy túlságosan sokat kellene rágódni a múlton. Az ősök efféle tisztelete… jókora tévedés. A jövő az, ami valóban számít. Itt vannak önök, két fiatal és egészséges ember, önöké a világ. Gondoljanak a holnapra. Kedvesem, semmi értelme, hogy virágokat tegyen valakinek a sírjára, akit gyakorlatilag aligha ismert.
Gwenda lázadóan fölcsattant:
– Látni szeretném apám sírját!
– Attól tartok, hogy nem tudok segíteni önnek… – dr. Kennedy hangja megnyerőén, mégis hidegen szólt. – Sok év eltelt már azóta, és az emlékezőtehetségem már nem az igazi. Apjával megszűnt a kapcsolatom, miután ő elhagyta Dillmouth-t. Úgy hiszem, egyszer írt nekem a szanatóriumból, mint mondtam, úgy rémlik, hogy a keleti partvidékről… de még ebben sem vagyok egészen biztos. És fogalmam sincsen, hol is temethették el.
– Milyen furcsa – mondta Giles.
– Nem is olyan nagyon. A kapocs kettőnk közt, tudja, Helen volt. Én mindig is túl engedékenyen bántam Helennel. Ő a féltestvérem, és sok évvel fiatalabb, mint én, de megpróbáltam olyan jól fölnevelni, amennyire csak tőlem tolt. Jó iskolákba járattam, és a többi. Ám be kell vallanom, hogy Helen, nos, soha nem volt valami szilárd jellem. Már fiatal korában zűröket csinált, összeszűrte a levet valamilyen nem kívánatos fiatalemberrel. Akkor még szerencsétlent kihúztam a pácból. Aztán fejébe vette, hogy elhajózik Indiába és feleségül megy Walter Fane-hez. Nos, ez rendben lett volna, az illető jóravaló fickó, Dillmouth egyik vezető közjegyzőjének fia, bár őszintén szólva, amolyan szegény, halálosan unalmas alak. Mindig is imádta Helent, ő azonban soha, még csak rá sem nézett. Nos, akkor mégis megváltoztatta a szándékát, elutazott Indiába áztál, hogy férjhez megy hozzá. Amikor viszontlátta azt a vizesnyolcast, megint vége lett az egésznek. Táviratozott azért, hogy hazajöhessen. Küldtem neki. Hazafelé a Hajón találkozott Kelvinnel. Összeházasodtak, még mielőtt megtudhattam volna. Ki kell jelentenem, hibásnak ér űztem magam azért, hogy a húgom ilyen. Ez magyarázni azt, hogy Kelvin és én nem ápoltuk tovább kapcsolatunkat Helen szökése után. Hirtelen hozzátette:
– Most hol van Helen? Tudnak róla valamit? Szívesen felvenném vele a kapcsolatot.
– De hiszen mi sem tudjuk – mondta Gwenda. – Mi egyáltalában nem tudunk róla.
– Óh, a hirdetésből azt gondoltam… Hirtelen kíváncsian nézett rájuk.
– Mondja csak, miért hirdettek? 
Gwenda ezt mondta:
– Érintkezésbe akartunk lépni…
Hirtelen abbahagyta.
– Valakivel, akire aligha emlékszik?
Dr. Kennedy kételkedve nézte. Gwenda hadarva folytatta:
– Azt gondoltam… ha érintkezésbe tudok lépni Helennel… beszélhet nekem… az apámról.
– Igen, igen, értem. Sajnálom, hogy nem sok hasznomat látják. A memóriám már nem a régi. És mindaz olyan régen történt.
– Legalább azt tudja, hogy miféle szanatóriumba került az őrnagy? Tüdőszanatóriumba?
Dr. Kennedy arca megint megmerevedett.
– Igen, igen, azt hiszem, tüdőszanatóriumba.
– Akkor ezt elég könnyen kideríthetjük – jelentette ki Giles. – Nagyon köszönjük, uram, hogy mindezt elmondta nekünk…
Fölkelt, Gwenda azonnal követte.
– Nagyon szépen köszönöm – mondta. – És kérem, látogasson meg minket Hillside-ban.
Kimentek a szobából, és Gwenda, amint válla fölött visszapillantott, azt látta, hogy Kennedy a kandallónál áll, szürke bajuszát húzogatja, és eléggé zavart arcot vág.
– Valamit tud, amit nem mondott meg nekünk– mondta Gwenda, amikor beszálltak a kocsiba. 
– Itt van valami… óh, Giles? Azt kívánom… azt kívánom, hogy bár sohase kezdtük volna el…
Egymásra néztek, és mindkettőjük agyában, bár egyetlen szót sem szóltak róla, ugyanaz a félelem vert fészket.
– Miss Marplenak igaza volt – mondta Gwenda. – Nem kellett volna megbolygatnunk a múltat.
– Nem szabad folytatnunk a tapogatózást – mondta Giles bizonytalanul. – Úgy gondolom, Gwenda drágám, talán jobban tennénk…
Gwenda megrázta a fejét.
– Nem Giles, most már nem állhatunk meg. Folyton tűnődnénk és képzelődnénk. Nem, folytatnunk kell… Dr. Kennedy nem akarta elmondani nekünk, merő jóindulatból… ám, az efféle kímélet semmire sem jó. Folytatnunk kell, és föl kell derítenünk, hogy mi is történt valójában. Még akkor is, ha… még ha… az apám volt az, aki… De nem tudta folytatni.

KELVIN HALLIDAY ÉRZÉKCSALÓDÁSA

Másnap reggel a kertben voltak, amikor Mrs. Cocker kijött, és jelentette:
– Bocsánat, uram, dr. Kennedy van a telefonnál.
Gwenda épp nagy tanácskozásba merült az öreg Fosterrel, Giles ment be a házba és vette föl a kagylót.
– Itt Giles Reed.
– Doktor Kennedy vagyok. Sokat töprengtem a tegnapi beszélgetésünkön, Mr. Reed. Vannak itt bizonyos tények, amelyekről, úgy gondolom, ön és a felesége talán tudomást óhajt szerezni. Otthon találom magukat, ha ma délután átjövök?
– Természetesen itthon leszünk. Mikor?
– Három órakor?
– Nekünk megfelel.
A kertben az öreg Foster azt kérdezte Gwendától:
– Ez az a dr. Kennedy, aki valaha odaát West Cliff-ben lakott?
– Azt hiszem, igen. Ismerte őt?
– Mindenki úgy vélekedett, ő a legjobb orvos errefelé… nem mintha bizonyos Lazenby doktor úr nem lett volna népszerűbb. Mert annak mindig vót egy jó szava, egy mosolya, hogy fölvidítsa a maródiakat, úgy bizony, dr. Lazenby már csak ilyen vót. Dr. Kennedy viszont mindig kurtára fogta a beszédet, csak úgy szárazon vetett oda egy – két jó tanácsot… de értette ám a dolgát, annyi szent!
– Mikor hagyta abba a praxisát?
Sok ideje annak. Legalább tizenöt éve, vagy ilyesformán. Azt rebesgették, az egészsége romlott meg.
Giles kilépett a földig érő ablakon, és felelt Gwenda kimondatlan kérdésére.
– Át fog jönni ma délután.
– Óh… – Gwenda ismét Fosterhez fordult:
– Ismerte valaha Kennedy doktor úr húgát?
– Húgát? Amennyire vissza tudok emlékezni… nem. Kis süldőlányka vót, amikor láttam. Aztán intézetbe ment, aztán külföldre, bár úgy hallottam, hogy amikor férjhez ment, rövid időre visszajött. Ám úgy hírlett, megszökött valami pasassal… mindig is vadóc vót, úgy mondták. Nem tudom, hogy találkoztam-e véle valaha is személyesen. Tudja, én darabideig Plymouth-ban dolgoztam.
Amikor a fiatal pár a terasz végéhez sétált, Gwenda megkérdezte Gilest.
– Miért jön?
– Nos, három órakor majd megtudjuk.
Dr. Kennedy pontosan érkezett. Körülnézett a nappaliban, és így szólt:
– Furcsa érzés újra itt lenni.
Aztán minden teketóriázás nélkül a tárgyra tért.
– Föltételezem, önök ketten elszánták magukat, hogy leutaznak a szanatóriumba, ahol Kelvin Halliday meghalt, és utánanéznek minden részletnek, amit csak megtudhatnak a betegségéről és haláláról.
– Határozottan – mondta Gwenda.
– Nos, természetesen ennek semmi akadálya. Ezért jómagam arra a következtetésre jutottam, hogy kisebb lesz a megrázkódtatásuk, ha tőlem tudják meg a tényeket. Sajnálom, hogy ilyesmiről kell beszélnem, mert ez sem önöknek, sem senki másnak nem esik jól, és valószínűleg főként önnek, Gwennie, jó sok fájdalmat okoz majd. Itt azonban a következőről van szó. Az ön apja nem tuberkulózisban szenvedett, és a szóban forgó szanatórium ideggyógyintézet volt.
– Ideggyógyintézet? Eszerint apám elméje elborult?
Gwenda arca ijesztően elfehéredett.
– Soha nem bizonyosodott be. Véleményem szerint, állapota nem volt kóros a szakkifejezés szorosan vett értelmében. Nagyon súlyos idegösszeomláson esett át, ós bizonyos érzékcsalódások meg rögeszmék gyötörték. A szanatóriumba saját akaratából és elhatározásából vonult be, és bármikor távozhatott volna, ha akar. Állapota azonban nem javult, és ott is halt meg.
– Érzékcsalódások meg rögeszmék? – Giles kérdőleg ismételte a szavakat. – Miféle rögeszmék?
Dr. Kennedy szárazon válaszolta:
– Azt képzelte, hogy megfojtotta a feleségét.
Gwenda fölsikoltott. Giles gyorsan kinyújtotta a kezét,és átfogta Gwenda jéghideg kacsóját. Aztán megkérdezte
– És… és tényleg… így tett?
– He? – Dr. Kennedy rábámult. – Nem, természetesen nem tette meg. Ilyesmi szóba sem jöhet.
De… de honnan tudja ezt? – hallatszott Gwenda bizonytalan hangja.
– Drága gyermekem! Ilyen kérdés egyáltalában föl sem merült. Helen elhagyta őt egy másik férfiért. Édesapja akkor már régóta labilis lelkiállapotban volt, ideges álmok, beteges képzelgések kínozták. Az utolsó megrázkódtatás aztán átlökte a határvonalon. Én magam nem vagyok pszichiáter. Nekik meg vannak sajátos magyarázataik az ilyen esetekre. Ha egy férfi inkább halva akarja látni a feleségét, semmint tudomásul vegye a hűtlenségét, akkor addig mesterkedik, míg maga is elhiszi, hogy meghalt… Sőt még azt is elhiszi, hogy ő maga ölte meg.
Gwenda és Giles óvatosan figyelmeztető pillantást vallottak, majd Giles nyugodt hangon így szólt:
– Ön tehát bizonyosra veszi, szóba sem jöhetett, hogy valóban elkövesse azt, amit bevallott?
– Hát az teljességgel bizonyos. Két levelet kaptam Helentől. Az egyiket Franciaországból, vagy két héttel azután, hogy elment, és egyet vagy hat hónap múltán. Óh, nem, az egész ügy tiszta és egyszerű érzékcsalódás volt.
Gwenda mélyet lélegzett, majd megkérdezte:
– Kérem, beszélne nekem erről?
– Elmondok mindent, amit tudok, kedvesem. Azzal kell kezdenem, hogy Kelvin már egy idő óta meglehetősen nyomorult idegállapotban volt. Engem keresett föl ebben az ügyben. Elmondta, hogy különféle nyugtalanító álmai vannak. Ezek az álmok, mondta, mindig ugyanazok, és mindig egyformán végződnek… Helen megfojtásával. Megpróbáltam a zavarok gyökeréhez nyúlni… itt kell legyen valami, gondoltam, valami összeütközés a korai gyermekkorban. Apja és anyja nyilván nem volt túlságosan boldog házaspár… Nos, nem akarok mindebbe belemélyedni… ez csak szakmabelit érdekel. Végeredményben azt tanácsoltam Kelvinnek, hogy forduljon pszichiáterhez, több elsőosztályú szaktekintély működik… de erről ő hallani sem akart… úgy gondolta, az ilyesféle kezelések teljesen komolytalanok.
Dr. Kennedy megcsóválta a fejét.
– Úgy éreztem, hogy ő és Helen nem túl jól élnek együtt, de erről ő sohasem beszélt, én meg nem szeretek kérdezősködni. Az egész ügy akkor érte el tetőpontját, amikor egy este eljött a házamba… emlékszem, pénteken történt, éppen hazaértem a kórházból, és ott találtam őt, amint várt rám a rendelőmben, akkor már legalább negyedórája. Amint beléptem, fölnézett, és így szólt: „Megöltem Helent!"… Egy pillanatra nem tudtam, mit gondoljak. Olyan tárgyilagosan és érzelemmentesen beszélt. Megkérdeztem: „Úgy érted, újabb álmot láttál?"… Ő azt felelte: „Ezúttal nem álmodtam. Ez az igazság. Ott fekszik megfojtva. Én fojtottam meg."… Sakkor azt mondta… hűvösen és józanul: „Legjobb, ha visszajössz velem a házba. Onnan aztán fölhívhatod a rendőrséget."… Nem tudtam, mire véljem az egészet. Kimentünk a kocsihoz, és együtt idehajtottunk. A ház csöndes és sötét volt. Fölmentünk a hálószobába…
Gwenda közbevágott:
– A hálószobába?
Hangjában mélységes elképedés csendült. Dr. Kennedy némi álmélkodással nézett rá.
– Igen, igen, szerinte ott zajlott le minden. Nos, természetesen amikor fölmentünk… egyszerűen semmit sem találtunk az égvilágon! Semmilyen halott asszony nem feküdt az ágyon. Semmi nem volt földúlva, még csak az agytakarón sem látszott gyűrődés. Az egész ügy merőben hallucináció volt.
– De mit mondott az édesapám?
– Hát, ő ragaszkodott, természetesen, a történetéhez. Tudja, ő csakugyan hitt a dologban. Rábeszéltem, hagyja, hogy nyugtatót adjak neki, aztán ágyba parancsoltam őt az öltözőszobában. Utána alaposan körülnéztem. Találtam egy följegyzést, amelyet Helen hagyott összegyűrve a papírkosárban, a nappaliban. Napnál világosabb lett minden. Valami ilyesmit írt: „Ez a búcsúlevelem. Sajnálom, de a házasságunk tévedés volt az első pillanattól kezdve. Elmegyek az egyetlen emberrel, akit valaha is szerettem. Bocsáss meg, ha tudsz. Helen"… Nos, nyilvánvaló, hogy Kelvin bejött, elolvasta az írást, fölment a lépcsőn, érzelmei fölkavarodtak, bizonyos fajta elmezavar tört ki rajta, aztán átjött hozzám, abban a hiszemben, hogy mögötte Helent.
Dr. Kennedy meggyőződéssel bólogatott, majd így folytatta:
– Aztán kikérdeztem a szobalányt. Ez éppen a szabad délutánján történt, és későn jött haza. Bevittem őt Helen szobájába, és átnézte Helen ruhatárát. Tiszta sor. Helen összecsomagolt a bőröndjébe, meg a kézi táskájába, és ezeket magával vitte. Átkutattam a házat, de sehol nem láttam nyomát semmi szokatlannak… legkevésbé holmi megfojtott nőnek…
– Igen nehezen tudtam jobb belátásra bírni másnap Kelvint, míg végül is fölfogta, téveszme áldozata lett… vagy legalábbis azt állította, hogy észre tért és elhatározta, ideggyógyintézetbe vonul és kezelteti magát.
– Egy hét múlva, mint említettem, levelet kaptam He-lentől. Biarritz-ban adta postára, de azt írta, hogy Spanyolországba készül. Közölnöm kellett Kelvinnel, hogy Helen nem akar válást. Jobb ha férje elfelejti őt, amilyen gyorsan csak tudja.
– Megmutattam a levelet Kelvinnek. Nagyon kevéssé reagált rá. Továbbra is saját terveit szándékozta megvalósítani . Táviratozott első felesége családjának Új-Zélandba, és kérte, hogy vegyék magukhoz a gyermeket. Elintézte ügyeit, aztán bevonult egy igen jó magánszanatóriumba, és ragaszkodott ahhoz, hogy megfelelő kezelést kapjon. A kezelés azonban nem segített rajta semmit. Ott halt meg két év múltán. Meg tudom adni a címet. Az intézet Norfolkban van. A jelenlegi igazgató akkor még fiatal orvos volt, és valószínűleg módjában lesz, hogy teljes részletességgel ismertesse édesapja esetét.
Gwenda így szólt:
– És ezek után kapott még egy levelet a húgától?
– Óh, igen. Körülbelül hat hónap múlva. Firenzéből írt… adott valami címet, mint „Miss Kennedy", poste restante. Azt írta, rájött, talán nem járt el tisztességesen Kelvinnel szemben, hogy nem akar válást… noha ő maga nem kíván válni. Ha Kelvin válni akar, és én tudatom őt erről, ő gondoskodni fog majd válóokról, Kelvin javára. Elvittem a levelet Kelvinnek, aki azonnal azt mondta, hogy nem akar válni. így aztán írtam a húgomnak, és közöltem vele ezt. Többet soha nem hallottam felőle. Nem tudom, hol él, vagy hogy egyáltalában él-e vagy meghalt. Ez az, amiért a hirdetésre jelentkeztem, mert reméltem, hogy hallok róla valamit.
Gyöngéden hozzátette:
– Nagyon sajnálom ezt az egészet, Gwennie. De meg kellett tudnia. Csak azt kívánom, hogy bár hagyta volna békén az egész ügyet…

ISMERETLEN TÉNYEZŐ?

Giles kikísérte dr. Kennedyt, és amikor visszatért, a magába roskadt Gwendát ugyanott találta, ahol hagyta. Mindkét arcán hatalmas foltok vöröslöttek, és szeme lázasan csillogott. Amikor megszólalt, hangja érdesen és törékenyen zizegett.
– Hogy is szól a régi jelmondat? Halál vagy őrület egy úton jár? Ez pontosan az… halál vagy őrület.
– Gwenda, drágám!
Giles odasietett hozzá… átkarolta. Testét keménynek és merevnek érezte.
– Miért nem hagyjuk abba az egészet? Miért nem? A saját apám fojtotta meg azt a nőt. És a saját apám hangján hangzottak el azok a szavak. Nem csoda, hogy mindez visszatér a múltból… nem csoda, hogy annyira megrémültem. A saját apám!
– Várj, Gwenda, várj! Valójában nem tudhatjuk…
– De igenis, hogy tudjuk. Megmondta dr. Kennedynek, hogy megfojtotta a feleségét! Hát nem azt mondta?
– De dr. Kennedy teljesen biztos abban, hogy nem tette meg.
– Csak azért, mert nem találta meg a hullát. De ott volt a hulla… és én láttam!
– A hallban láttad… nem a hálószobában.
– És mi a különbség?
– Nos, ez mégiscsak különös, nem? Miért kellett volna Hallidaynek azt mondania, hogy a hálószobában fojtotta meg, mikor ténylegesen a hallban fojtotta meg?
– Hát, nem tudom. Ez csak mellékes részlet.
– Nem vagyok olyan biztos benne. Szedd össze magad, drágám. Néhány nagyon is különös dolog van ebben az ügyben. Ha úgy tetszik neked, fogadjuk el, hogy apád valóban megfojtotta Helent. A hallban. Mi történt ezután?
– Elment Kennedyhez.
– És elmondta neki, hogy a hálószobában megfojtotta a feleségét, visszajött az orvossal, és nem volt hulla sem
a hallban, séma hálószobában. A ménkű üsse meg, nem eshet gyilkosság hulla nélkül. Mit csinált a hottesttel?
– Talán volt hulla, és dr. Kennedy segített neki, és agyonhallgatta az egészet, csak éppen ezt nem mondhat ja el nekünk.
Giles megrázta a fejét.
– Nem, Gwenda… nem gondolom, hogy Kennedy ilyet tenne. Ő keményfejű, éles eszű, nem izgulékony, józan skót. Te azzal rágalmazod, hogy készséggel önként kockázatot vállalt, mint bűntárs, a tett elkövetése után. Nem hiszem, hogy hajlandó lett volna. Megtette a legtöbbet, amit Hallidayért tehetett, hogy bizonyította elmebeli állapotát… ezt, igen. De miért kockáztatta volna a nyakát azzal, hogy elhallgatja az egész ügyet? Kelvin Halliday sem a rokona nem volt, sem pedig jóbarátja. Éppen a saját húgát gyilkolták meg, és nyilvánvaló, hogy mélyen szerette, még akkor is, ha vidám életmódja miatt most utólag kinyilvánítja is enyhe viktoriánus nemtetszését. Cinkosságot még akkor sem vállalna, ha te a húgának a gyermeke volnál. Nem, Kennedy nem hunyna szemet semmiféle gyilkosság fölött. Ha megtette, annak egyetlen lehetséges módja az lett volna, ha megtévesztő halotti bizonyítványt ad ki arról, hogy a húga szívbajban vagy valami hasonlóban halt meg. Föltételezem, hogy ezzel megúszhatta volna, mi viszont határozottan tudjuk, hogy nem tett ilyesmit. A parókia halotti levelei közt ugyanis nincs ilyen haláleset, ha pedig megtette volna, akkor egyszerűen közli velünk, hogy a húga meghalt. Ezért hát ezt nyugodtan hanyagold el, és azt magyarázd meg, ha tudod, hogy mi történt a hullával.
– Talán az apám elásta valahol a kertben?
– És azután ment át Kennedyhez, és mondta neki, hogy meggyilkolta a feleségét? Miért? Miért nem lehet elfogadni azt a történetet, hogy a nő elhagyta őt?
Gwenda kisimította haját a homlokából. Merev és dermedt tartása most valamelyest fölengedett, és a tüzes foltok kezdtek halványulni az arcán.
– Nem tudom – vallotta be. – Úgy rémlik, most, hogy ilyen módon értelmezed, némiképp még bonyolultabb az ügy. Gondolod, hogy dr. Kennedy igazat mondott?
– Nos, igen, teljesen biztos vagyok ebben. Az ő szemszögéből nézve ez teljesen elfogadható történet. Rémálmok, érzékcsalódások… végül borzalmas nagy hallucináció. Neki kétsége sincs affelől, hogy ez hallucináció volt, mert ahogy már mondtuk: nincsen gyilkosság hulla nélkül. Ez az, amiben a mi helyzetünk eltér az övétől. Mi tudjuk, hogy volt holttest.
Szünetet tartott, aztán így folytatta:
– Az ő szemszögéből nézve minden egybeillik. A hiányzó ruhák és a bőrönd, a búcsúlevél. És később még két levél a húgától.
Gwenda izgalomba jött.
– Azok a levelek! Mivel magyarázhatjuk azokat?
– Nem tudjuk… egyelőre. Ha föltételezzük, hogy Kennedy az igazat mondta el nekünk (és amint mondtam, ebben teljesen biztos vagyok), akkor magyarázatot kell találnunk azokra a levelekre.
– Vajon valóban a húga kézeírásával voltak írva? Ő ráismert?
– Tudod, Gwenda, nem hiszem, hogy ez a kérdés fölvetődött. Ez nem olyan, mint az aláírás holmi gyanús csekken. Ha azokat a leveleket a húgának az írásához nagyon hasonlóan hamisították, akkor föl sem merülhetett benne a kétely. Máris elfogadta az előzetesen föltételezett tényt, hogy az asszony megszökött valakivel. A levelek egyszerűen megerősítették ezt a hitet. Ha soha nem hallott volna róla többé… nos, akkor esetleg gyanakodhatott volna. Teljesen mindegy, itt van néhány különösen furcsa pont azok körül a levelek körül, amelyek őt talán nem izgatják, de izgatnak engem. Nagyon is furcsán azonosíthatatlanok. Semmi cím, kivéve a poste restante. Semmi utalás arra, hogy ki volt az ügyben szereplő férfi. Csupán az a világosan kifejtett elhatározás, amivel egyértelműen eltépi az összes régi köteléket. Amire gondolok, az az, hogy ezek pontosan olyanfajta levelek, amelyeket egy gyilkos küldene, ha el akarná altatni áldozata családjának minden gyanakvását. Ez megint a régi Crippen-trükk. Külföldön feladni leveleket… nem nagy ügy.
– Azt gondolod, hogy az apám…
– Nem… pontosan erről van szó… meggondolom. Végy egy férfit, aki fogcsikorgatva elszánta magát, hogy megszabadul a feleségétől. Elkezd pletykákat terjeszteni felesége vélt hűtlenségéről. Valószínűsíti a távozását… hátrahagyott levél, összecsomagolt és elvitt ruhák. Levelek érkeznek majd tőle gondosan kieszelt időközökben, valahonnan külföldről. A valóságban pedig meggyilkolta az asszonyt, és elrejtette, mondjuk a pincepadló alá. Ez az egyik sémája a gyilkosságnak… és gyakran valóban így is követik el. Ám amit a gyilkosoknak ez a fajtája nem tesz meg, az az, hogy átrohan a sógorához és elmondja, az imént meggyilkolta a feleségét, és legjobb volna, ha most mindjárt elmennének a rendőrségre. Másrészt, ha apád az érzelmektől fűtött gyilkos típusa lett volna, és rettenetesen szerette volna a feleségét, és féltékenységi őrjöngésében fojtotta volna meg… mint Othello (és ez egyezik azokkal a szavakkal, amiket hallottál), bizonyára nem csomagolja össze a ruháit, és nem rendezi el, hogy majd érkezzenek levelek, mielőtt átrohan, bűnét közhírré teendő, olyan emberhez, aki pontosan nem az a fajta, aki ezt agyonhallgatná. Ez az egész nem jó, Gwenda. Az egész elképzelés rossz.
– Akkor viszont hova próbálsz kilyukadni, Giles?
– Nem tudom… A dolog úgy fest, hogy ebben az egészben van egy ismeretlen tényező… nevezzük X-nek. Valaki, aki eddig még nem jelent meg a színen. A módszerét azonban föl-fölvillanni látjuk.
– „X"? – kérdezte Gwenda csodálkozva. Aztán szeme elsötétedett. – Ezt most találtad ki, Giles. Hogy megnyugtass engem…
– Esküszöm, hogy nem. Lásd be magad is, hogy nemi tudsz olyan megfelelő magyarázatot adni, ami mindenre ráillik. Mi tudjuk, hogy Helen Halliday-t megfojtották, hiszen te láttad… Hirtelen elhallgatott.
– Uramisten, milyen hülye vagyok. Most látom. Ez mindent megmagyaráz. Igazad van. És Kennedynek is igaza van. Figyelj, Gwenda. Helen arra készült, hogy kereket oldjon a szeretőjével… a most még nem tudjuk kivel.
– „X"-szel?
Giles türelmetlenül intette le a közbeszólást.
– Búcsúlevelet írt a férjének… de abban a percben a férj belépett, elolvasta, amit írt neki, és elvesztette a fejét, összegyűrte a levelet, papírkosárba dobta, és nekiesett a nőnek. A nő megijedt, kirohant a hallba… a férfi ott dulakodott vele, fojtogatta, a nő megingott, és a férfi leütötte. És akkor, kis távolságban állva tőle, idézte azokat a szavakat az Amalfi hercegnőből, pontosan akkor, amikor u gyermek az emeleten odaért a korláthoz, és lefelé kukucskált.
– És azután?
– A lényeg az, hogy a nő nem halt meg. A férj azt gondolhatta, hogy a felesége halott, az asszony azonban inkább csak félholt lehetett. Talán a szeretője érte jött… amikor az őrjöngve tomboló férj elindult a doktor házába m város másik végére, vagy talán magától nyerte vissza eszméletét. Mindenesetre, amint magához tért, cselekedett Gyorsan cselekedett. És ez megmagyaráz mindent. Azt, hogy Kelvin azt hitte, ő gyilkolta meg. A ruhák eltűnését, amelyeket összecsomagolva, már korábban elvitetett a/nap. És a későbbi leveleket, amelyek tökéletesen valódiak Lám… ez megmagyaráz mindent.
Gwenda csöndesen így szólt:
– Nem magyarázza meg, miért állította Kelvin, hogy a hálószobában fojtotta meg a feleségét.
– Annyira felindult, hogy egyáltalán nem emlékezett, hol is történt mindez.
Gwenda így szólt:
– Szeretnék hinni neked. Hinni akarok… bár egyre biztosabban érzem, hogy amikor lenéztem, Helen kilehelte már a lelkét… szörnyethalt, végleg kiszenvedett.
– De hogy állíthatod ezt ilyen biztosan? Hogyan állapíthatja meg a halál bekövetkeztét egy alig három éves gyerek?
Gwenda furcsán nézett rá.
– Azt hiszem, megállapíthatja… sokkal inkább, mintha idősebb lenne. Olyan ez, mint amikor a kutyák fölismerik a halált, hátravetik a fejüket és vonyítanak. Úgy gondolom, a gyerekek fölismerik a halált…
– Ez képtelenség… teljesen valószerűtlen…
Az utcai kapucsengő megszólalása szakította félbe.
– Kíváncsi vagyok, ki lehet ez – jegyezte meg Giles.
Gwenda rémülten nézett rá.
– Majdnem elfelejtettem! Ez Miss Marple. Mára hívtam meg teára. Ne mondjunk neki semmit az egészről.
Gwenda attól tartott, a teázás némiképp gyötrelmes lesz. Miss Marple azonban, szerencsére, úgy tetszett, nem veszi észre, hogy házigazdái kissé túl gyorsan és túl izgatottan társalognak, és vidámságuk valamelyest erőltetett. Miss Marple maga szelíd bőbeszédűséggel fecsegett, élvezte, hogy Dillmouth-ban van, és – hát nem izgalmas? – barátainak a barátai írtak barátaiknak Dillmouth-ba, aminek eredményeképpen már kapott néhány igazán kellemes meghívást néhány helybeli lakostól.
– Az ember sokkal kevésbé kívülállónak érzi magát (talán értik, mire gondolok, kedveseim), ha az ember bejuthat olyan emberekhez, akik már hosszú évek óta itt élnek. Például: teára vagyok hivatalos Mrs. Fane-hez, aki özvegye az itteni legjobb közjegyzői iroda társtulajdonosának. Igazán régi vágású családi iroda. Most a fia vezeti.
A szelíden csevegő hang tovább tereferélt. A háziasszonya olyan aranyos… és olyan kényelmet biztosít neki… és valóban kiválóan főz, néhány évig régi barátnőjénél, Mrs. Bantrynál volt alkalmazásban… noha nem ő maga származik erről a vidékről… a nénikéje élt itt évek óta… és Mrs. Bantry meg a férje régen itt töltötték rendszeresen a szabadságukat… úgyhogy ismeri a helyi pletykák nagy részét.
– Mellesleg, kedves Gwenda, meg van elégedve a kertészével? Azt hallottam, az a vélemény róla, hogy tőrőlmetszett munkakerülő… csak a szája jár, a keze nem dolgozik.
– A beszélgetés meg a tea a gyöngéje – mondta Giles. – Naponta öt csésze teát is bevedel. De amikor figyeljük, csodálatosan dolgozik.
– Jöjjön ki, és nézze meg a kertet – mondta Gwenda. 
Megmutatták neki a házat meg a kertet, és Miss Marple megtette a megfelelő megjegyzéseket. Ha Gwenda attól tartott, hogy Miss Marple éles bírálattal illeti a hibákat, akkor Gwenda tévedett. Mert Miss Marple, úgy látszott, nem vesz tudomást semmi szokatlanról.
Mégis, elég különös, de Gwenda volt az, aki nem az előre megbeszélt módon viselkedett. Amikor Miss Marple épp valamilyen gyermekről meg kagylóhéjról csacsogott, az anekdota kellős közepén Gwenda félbeszakította a patakzó beszédet, és elfulladva így szólt Gilesnek:
– Bánom is én, elmondok neki mindent…
Miss Marple figyelmesen odafordította a fejét. Giles beszélni kezdett, aztán abbahagyta. Végül is így szólt:
– Rendben van, Gwenda, te iszod meg a levét.
És így aztán Gwenda mindent kitálalt. Látogatásukat dr. Kennedynél, és ezt követően az orvos látogatását, majd ízt, hogy az öregúr mi mindenről számolt be nekik.
– Ugye, erre gondolt Londonban, nem igaz? – kérdezte Gwenda lélegzetvisszafojtva. – Ön úgy vélte akkor, hogy… hogy talán apám keveredett bele a dologba?
Miss Marple nyájasan válaszolta:
– Fölmerült bennem, mint lehetőség… igen. Elvégre „Helen" lehetett valamilyen nagyon fiatal mostohaanya… ha pedig az az eset forog fenn, hogy… ha… megfojtották, nagyon gyakran a férj az, aki belekeveredik az ügybe.
Miss Marple úgy beszélt, mint olyasvalaki, aki a természeti jelenségeket meglepetés és érzelmek nélkül veszi tudomásul.
– Már látom, miért unszolt minket, hogy ne turkáljunk az ügyben – mondta Gwenda. – Óh, azt kívánom, bár tettünk volna úgy. De sajnos, már nem lehet visszafordulni.
– Nem bizony – mondta Miss Marple –, visszatáncolni nem lehet.
– És most az a legokosabb, ha végighallgatja Gilest. Érdekes megfigyelései és következtetései vannak…
– Én csak annyit mondhatok, hogy a dolgok nem illenek össze. 
És világos, tiszta okfejtéssel sorra vette a pontokat, ahogy előzetesen taglalta Gwendának. Aztán részletezte végső elméletét, majd így szólt:
– Kedves Miss Marple, jó lenne, ha meggyőzné Gwendát arról, hogy ez az egyetlen mód, ahogyan történhetett.
Miss Marple hol Gwendára, hol őrá nézett.
– Tökéletesen ésszerű elmélet – mondta. – De még mindig ott van a lehetősége, ahogyan ezt ön is hangsúlyozta, Mr. Reed, az „X" létezésének.
– „X" – mondta Gwenda.
– Az ismeretlen tényező – bólintott Miss Marple. – Valaki, azt kell mondjuk, aki még nem mutatkozott, de akinek a jelenlétére, a nyilvánvaló tények mögött, következtetni lehet.
– El akarunk menni Norfolkba, a szanatóriumba, ahol apám meghalt – mondta Gwenda. – Talán ott találunk valamit.

A KÓRKÉP

Saltmarsh House kellemes környezetben terült el a szárazföld belsejében, mintegy hat mérföldnyire a tengerparttól. Jő vasúti összeköttetése volt Londonnal, az öt mérföldnyire fekvő South Benham nevű városkából.
Gilest és Gwendát nagy, levegős társalgóba vezették, virágmintás kartonnal behúzott bútorok közé. Egy igazán kedvesnek látszó idősebb, fehérhajú hölgy lépett a terembe, egy pohár tejjel a kezében. Bólintott nekik, és leült a kandalló mellé. Tekintete eltűnődve pihent Gwendán, majd feléhajolt, és majdnem suttogva kérdezte:
– Ez az ön szegény kis gyermeke, drágám?
Gwenda lopva a háta mögé pillantott. Bizonytalanul válaszolt:
– Nem… nem, ez nem ő.
– Ah, nagyon csodálkoztam volna…
Az öreg hölgy megbiccentette a fejét, és kiszürcsölte a tejet. Aztán csevegő hangon folytatta:
– Fél tizenegy… ez az időpont. Mindig fél tizenegykor történik. Igazán figyelemre méltó… – lehalkította a hangját, és újra előrehajolt.
– A kandalló mögött! – suttogta. – De ne mondja senkinek, hogy én árultam el…
Ebben a pillanatban fehér egyenruhás ápolónő lépett be a szobába, és fölkérte Gilest és Gwendát, hogy kövessék őt. Bevezette őket dr. Penrose szobájába, és dr. Penrose fölállt, hogy üdvözölje őket.
Dr. Penrose – Gwenda sehogy sem tudta elhessegetni ii gondolatot – maga is kissé bolondnak festett. Például tokkal bolondabbnak, mint az a kedves idős hölgy a társalgóban… de talán az ideggyógyászok mindig is kicsit bolondnak tetszenek.
– Megkaptam az önök és dr. Kennedy levelét – mondta Dr Penrose. – Előkerestem édesapja betegségének a leírását, Mrs. Reed. Persze, egészen jól emlékszem az esetre, de föl akartam frissíteni az emlékezetemet, hogy mindent el tudjak mondani, amit ön tudni akar. Ha jól értettem, csak nem régen szerzett tudomást a történtekről?
Gwenda elbeszélte, ő Új-Zélandban nőtt fel az édesanyja családjánál, és mindössze annyit tudott édesapjáról, hogy Angliában halt meg, egy szanatóriumban.
Dr. Penrose bólintott.
– Ez így van. Édesapja esete, Mrs. Reed, sajátságos vonásokat mutatott.
– Mint például? – kérdezte Gwenda. – Nagyon erős rögeszme, vagy kényszerképzet kínozta. Halliday őrnagy, noha nyilván igen ideges állapotban leledzett, a legnyomatékosabban és leghatározottabban állította, hogy féltékenységi rohamában megfojtotta második feleségét. A hasonló esetek szokásos tüneteinek legnagyobb része hiányzott, és őszintén szólva, Mrs. Reed, ha dr. Kennedy személye nem jelentett volna biztosítékot arra, hogy Mrs. Halliday életben van, abban az időben kész lettem volna készpénznek venni édesapja kijelentéseit.
– Az a nézet alakult ki önben, hogy… hogy ő… ténylegesen megölte a feleségét? – kérdezte Giles.
– Azt mondtam: „abban az időben". Később módosítani kellett a véleményemet, mert alaposan megismertem Halliday őrnagy jellemét és szellemi felépítését. Az ön édesapja, Mrs. Reed, a leghatározottabban nem volt paranoiás típus. Nem hajszolták üldözési képzetek, sem erőszakossági indítékok. Szelíd, kedves és önmagát kiválóan fegyelmező egyéniség volt. Nem tartozott azok közé, akiket a világ bolondnak nevez, sem pedig a közveszélyes betegek közé. Viszont egyetlen rögeszme gyötörte Mrs. Halliday haláláról, és hogy ennek eredetéről számot adjak… meg vagyok győződve, nagyon messzire kell visszanyúlnunk… valamilyen gyermekkori élményhez. Ám hozzáteszem, hogy egyetlen lélekelemző módszer sem adta meg a nyitját. Gyakran nagyon sokáig tart, míg az ember le tudja győzni a pácienseknek az analízissel szembeni ellenállását. Több évig is eltarthat. Apjának az esetében nem állt elég idő a rendelkezésünkre. Szünetet tartott, majd hirtelen fölpillantva így szólt:
– Föltételezem, ön tudja, hogy Halliday őrnagy öngyilkos lett?
– Jaj, nem! – sikoltott fel Gwenda.
– Sajnálom, Mrs. Reed. Azt hittem, tudja. Talán úgy érzi, hogy valami felelősségünk van a történtekkel kapcsolatban. Meg kell jegyezzem, hogy különleges éberséggel megakadályozhattuk volna. En azonban őszintén szólva, nem láttam semmi jelét annak, hogy Halliday őrnagy öngyilkos típus lenne. Nem mutatott semmi hajlamot a búskomorságra. Sosem merült borongó sötét gondolatokba, sosem látszott rajta levertség, csüggedés. Álmatlanságról panaszkodott, és kollégám engedélyezett neki bizonyos mennyiségű altató tablettát. Nem vette be őket, hanem eldugta, amíg összegyűlt annyi, amennyi elgendőnek bizonyult, és…
Széttárta a kezét.
– Olyan szörnyű boldogtalanság sanyargatta?
– Nem. Nem gondolom. Ez annál több volt, úgy ítélem, bűntudati képzelgés mardosta és valósággal sóvárgott rá, hogy megbűnhődjék. Tudja, eleinte ragaszkodott ahhoz, hogy jelentkezik a rendőrségen. Ettől még el lehetett tanácsolni, mert biztosítottuk, hogy a valóságban semmiféle bűntényt nem követett el. Azt azonban csökönyösen visszautasította, hogy tökéletesen meggyőzzük ártatlanságáról. Mégis ezt újra meg újra megkíséreltük, és végül ennyit elismert, hogy nincsen semmilyen emlékképe a tett tényleges elkövetéséről…
Dr. Penrose az előtte fekvő papírok közt lapozgatott.
– Az ő beszámolója á kérdéses estéről soha nem változott. Azt mondta, hogy bement a házba, és odabent sötétséget talált. A személyzet szabadnapos volt. Az ebédlőben, mint rendesen, italt töltött magának, és fölhajtotta, aztán átment az összekötő ajtón a nappaliba. Ezúton nem emlékszik semmire… egyáltalán semmire… egészen addig, hogy a hálószobában áll és lenéz a feleségére, aki halott… meg van fojtva. És ő tudja, hogy ezt ő tette. Giles közbevágott:
– Bocsásson meg, dr. Penrose, de miért lehetett tudatában annak, hogy a tettet ő követte el?
– Ő a legcsekélyebb kétséget sem táplálta ez iránt. Néhány hónapon át azt vette észre magán, hogy vad és kulisszahasogató gyanúsítgatásokkal küszködik. Elmondta nekem például, meg volt győződve arról, hogy a felesége éteti. No persze, régebben Indiában élt, és jól tudta, ott az a gyakorlat, hogy a feleségek nem ritkán egészséget pusztító növényekkel mérgezik meg férjüket a bennszülött családokban. Elég gyakran szenvedett hallucinációktól, idő és helyzavaroktól. Állhatatosan tagadta, hogy felesége hűtlenségére gyanakodott volna, de mindamellett úgy vélem, ez lehetett az indító ok. Úgy látszik, a valóságban az történt, hogy bement a nappaliba, elolvasta azt az irományt, amelyben a felesége közölte, hogy elhagyja őt. Lelki alkata ezt a gondolatot nem bírta elviselni, azt sokkal inkább, hogy halva látja. Innen a hallucináció.
– Úgy gondolja, nagyon szerette a feleségét? – kérdezte Gwenda.
– Ez nyilvánvaló, Mrs. Reed.
– És ő sohasem… jött rá… hogy ez hallucináció volt?
– Bizonyára fölismerte, hogy így kell lennie… a belső meggyőződése azonban rendíthetetlen maradt. A kényszerképzet túlontúl erősen gyötörte ahhoz, hogy józanul lásson. Ha föl tudtuk volna tárni a gyermekkori tudatalatti rögződöttségeket…
Gwenda közbevágott. Nem érdekelték a gyermekkori rögződöttségek.
– Ön azonban teljesen biztos abban, hogy… ő… nem követett el gyilkosságot?
– Óh, ha ez az, ami önt nyugtalanítja, Mrs. Reed, akkor ezt nyugodtan kiverheti a tejéből. Kelvin Halliday, bármennyire féltékeny is lett volna a feleségére, határozottan nem volt gyilkos.
Dr. Penrose köhintett, és fölemelt egy kopott kis fekete jegyzetfüzetet.
– Amennyiben igényt tart rá, Mrs. Reed, ön az a személy, akit ez megillet. Különféle följegyzéseket tartalmaz: az ön apja írta le őket az alatt az idő alatt, amíg itt tartózkodott. Amikor a holmiját a hagyatéki végrehajtónak átadtuk (valójában egy ügyvédi munkaközösségnek), dr. McGuire, az akkori szanatórium-igazgató ezt visszatartotta, mint az ön édesapja kóresetének kiegészítőjét. Az ön édesapjának kóresete, tudja, megjelent dr. McGuire könyvében… persze csak nevének kezdőbetűivel, mint Mr. K. H. Ha óhajtja ezt a naplót…
Gwenda mohón nyúlt utána.
– Köszönöm – mondta –, nagyon szeretném.

London felé visszaúton, a vonatban, Gwenda elővette a nyűtt kis fekete noteszt, és olvasni kezdte. Találomra nyitotta ki. Kelvin Halliday a következőket írta:

Föltételezem, hogy ezek az orvos – wallahok értik a dolgukat. .. És mégis mindez olyan üres locsogásnak rémlik. Szerelmes lettem volna az anyámba? Gyűlöltem volna az apámat? Egyetlen szót sem hiszek az egészből… Nem tehetek róla, de úgy érzem, az egész egyszerű rendőrségi esat, a tőrvényszékre tartozik, nem pedig holmi bolondokházába való elmebaj. És mégis, néhány ember itt olyan természetesnek, olyan ésszerűnek hat… olyan mint bárki más épeszű lény kivéve, ha hirtelen szembeszegülsz a rögeszméjűkkel. Helyes, akkor hát úgy fest, nekem is meg vannak a magam kis hóbortjaim…
Írtam Jamesnek, sürgettem, hogy vegye föl a kapcsolatot Helennel… Jöjjön ide, nézzen a szemembe, ha élet-hon van… James azt mondja, nem tudja, hol van Helen… persze, mert tudja, hogy meghalt, és én öltem meg őt… Jó fiú, de engem nem tud becsapni… Helen halott…
Mikor is kezdtem gyanakodni rá? Nagyon régen már… Röviddel azután, hogy Dillmouth-ba jöttünk… Megváltozott a viselkedése… Valamit eltitkolt… Kezdtem figyelni őt… Igen, és ő kezdett figyelni engem…
Tett valami kábítószert az ételembe? Azok a furcsa, szörnyű, lidérces álmok. Nem szokványos álmok… élő lidércnyomások… Tudom, hogy kábítószer okozta őket. Csak Helen tehette!… Miért… Itt valami férfi van a dologban. .. Valamilyen férfi, akitől Helen félt…
Szavamra nem gyanakodtam, hogy szeretője van. Volt valakije – tudom, volt valakije… ennyit elmondott nekem a hajón… Valakit szeretett, és nem mehetett hozzá feleségül. .. Mindketten egyformán álltunk… Én nem tudtam elfelejteni Megant… Hogy hasonlított Megan re a kis Gwennie… Helen olyan kedvesen játszott a hajón Gwennie-vel… Helen… Olyan szeretetreméltó vagy, Helen…
Vajon éíe Helen? Vagy a nyaka köré fontam a kezem, és kiszorítottam belőle az életet? Beléptem az ebédlő ajtaján, és megláttam a búcsúlevelet… odadobva az asztalra, és azután… és azután… minden elfeketedett… semmi mást nem láttam, csak a feketeséget. Ám nincs kétség afelől… megöltem őt… Istennek legyen hála, Gwennie biztonságban van Új-Zélandon. Azok ott jó emberek. Megan kedvéért is szeretni fogják. Megan… Megan, mennyire vágyom utánad, bárcsak itt lennél!… Ez lesz a legjobb megoldás… Semmi botrány… Legjobb megoldás a gyerek miatt is. Nem tudom tovább folytatni, így csak múlnak az évek, egyik a másik után… A rövid utat kell választanom, Gwennie sohasem fog semmit megtudni ezekről a dolgokról. Sohasem fogja megtudni, hogy az apja gyilkos volt…

Könnyek homályosították el Gwenda szemét. Átnézed Gilesre, aki vele szemben ült. Giles azonban kimeresztett szemmel az átellenes sarokba nézett.
Észrevette Gwenda fürkésző tekintetét, alig észrevehetően biccentett a fejével.
Útitársuk valamilyen esti újságot olvasott. A címoldalon világosan olvashatták a melodramatikus címet:
MILYEN FÉRFIAK VOLTAK AZ ÉLETÉBEN?
Gwenda lassan bólintott. Újra lepillantott a naplóra.
Volt valakije… tudom, hogy volt valakije…

MILYEN FÉRFIAK VOLTAK AZ ÉLETÉBEN?

Miss Marple átvágott a Tengerparti Sétányon, és a Főre Streeten sétált föl a dombra, az árkádokon keresztül. Errefelé ódivatú boltok sorakoztak. Pamut– és kézimunkabolt, készruhabolt, Viktória-korabelinek látszó Hölgyruházati üzlet, szövetáru kereskedés és egyéb hasonló jellegű bolt.
Miss Marple benézett a kézimunkaboltba a kirakatüvegen át. Két fiatal kiszolgálónő foglalatoskodott a vevőkkel, agy idősebb eladó a bolt mélyén azonban még szabadnak látszott.
Miss Marple benyitott az ajtón, és belépett. Leüli a pult mellé, és az eladónő – kedves, szürkehajú nő – megkérdezte:
– Mivel szolgálhatok, madám?
Miss Marple bizonyos halványkék gyapjúfonalat szeretett volna, amelyikből bébikabátot lehet kötni. A tárgyalások kényelmesen és sietség nélkül haladtak. Megbeszélték a szabásmintákat, Miss Marple átnézte a Különféle gyerekholmi kötésminta-könyveket és közben Kitárgyalta unokahúgait és unokaöccseit. Sem ő, sem az eladó nem türelmetlenkedett. Az eladónő már sok év óta foglalkozott Miss Marple-hez hasonló vevőkkel. Jobban szerette ezeket a szelíden bőbeszédű idős hölgyeket, mint a türelmetlen, sőt udvariatlan ifjú anyákat, akik nem tudják, hogy mit is akarnak, és az olcsó, de mutatós áruk felé sandítgatnak.
– Igen – mondta Miss Marple. – Úgy gondolom, hogy ez valóban igazán csinos lesz. És a tyúkláb mintát mindig szemrevalónak találtam. Valóban nem megy össze. Úgy gondolom, egy gombolyaggal többet veszek.
Az eladónő megjegyezte, hogy ma nagyon hideg szél fújt, miközben becsomagolta a pamutokat.
– Igen, valóban, már akkor észrevettem, amikor az utca felől jöttem. Dillmouth jókorát változott. Nem jártam itt, nézzük csak, majdnem tizenkilenc éve.
– Valóban, madám? Akkor bizony jó sok változást láthat. Akkor még nem épült föl, gondolom, sem a Super, sem a South View Hotel?
– Óh, nem, egészen kis városka volt még. Barátaimnál laktam itt… abban a házban, amelyiket St. Catherine-Lak-nak hívtak… Talán ismeri? A Leahampton Road-on.
De az eladónő még csak tíz éve lakott Dillmouth-ban.
Miss Marple köszönt, fogta a csomagot, és bement a mellette lévő méteráru üzletbe. Itt újra kiválasztotta magának a legidősebb eladónőt. A beszélgetés az előzőhöz hasonló módon folyt, egy nyári mellény kiválasztása mellett. Ez alkalommal az eladónő azonnal rávágta:
– Ez a Mrs. Findeyson háza lesz.
– Igen, igen. Noha barátaim, akiket ismertem, csak bútorozva bérelték. Bizonyos Halliday őrnagy meg a felesége, aprócska csecsemővel.
– Óh igen, madám. Úgy gondolom, vagy három évig laktak ott.
– Igen. Akkor jött haza Indiából. Kiváló szakácsnőjük volt… receptet kaptam tőle, csodálatos sült almapudingjához… és ha nem tévedek, gyömbéres mézeskalácshoz is. Sokszor eszembe jut, vajon mi lett belőle?
– Gondolom, Edith Pagett-re gondol, madám. Ő a mai napig Dillmouth-ban él. Most a Windrush Lodge-ban van alkalmazásban.
– Aztán akadtak itt más ismerősök is… a Fane-ék. Ha jól emlékszem ügyvéd volt!
– Az öreg Fane meghalt néhány évvel ezelőtt… a fiatal Mr. Fane, Mr. Walter Fane, az anyjával él. Mr. Walter Fane sohasem nősült meg. Most ő a cégben az idősebb társ.
– Valóban? Valahogy úgy emlékszem, hogy Mr. Walter Fane kiment Indiába… teaültetvényre, vagy valami hasonlóra…
– Azt hiszem, így is történt, madám. Fiatal emberként elutazott. Ám hazajött, és belépett a cégbe, egy vagy két év múltán. A legjobbak a szakmában a környéken, nagyon jó a vélemény róluk. Nagyon szeretetreméltó, nyugodt úriember. Mindenki kedveli.
– No persze – kiáltott fel Miss Marple, – eljegyezte Miss Kennedyt, nem igaz? És aztán a lány fölbontotta a jegyességet, és hozzáment Halliday őrnagyhoz.
– Való igaz, madám, kiment Indiába azzal, hogy hozzámegy Mr. Fane-hez, de úgy látszik, megváltoztatta elhatározását, és helyette a másik úrhoz ment feleségül.
Az eladónő hangjából enyhe nemtetszést lehetett kiérezni. Miss Marple előrehajolt, és lehalkította a hangját.
– Olyan sajnálatot éreztem mindig szegény Halliday őrnagy (ismertem az édesanyját) meg a kislánya iránt!… Úgy értesültem, hogy a második felesége elhagyta őt. Megszökött valakivel. Elég állhatatlan nőszemély lehetett, attól tartok…
– Szabályszerű szeleburdi, szélvész-kisasszony volt. Pedig a fivére, a doktor úr, milyen aranyos ember! A reumás térdemmel valóságos csodát tett!
– Kivel szökött meg? Soha nem hallottam.
– Hát ezt nem tudom megmondani önnek, asszonyom. Azt rebesgetik, valamilyen nyaralóvendéggel. Azt azonban tudom, hogy Halliday őrnagy teljesen belerokkant. Elhagyta a várost, és gondolom, az egészsége odalett. Itt visszajáró aprója, asszonyom. Miss Marple átvette az aprópénzt és a csomagját.
– Nagyon köszönöm – mondta. – Kíváncsi vagyok… Edith Pagett-et mondott?… hogy megvan-e még mindig a finom gyömbéres mézeskalács receptje? Elvesztettem, vagy inkább a gondatlan szakácsnőm vesztette el… és annyira szeretem a gyömbéres mézeskalácsot!
– Remélem, megtalálja, madám. Az igazság az, hogy a nővére itt lakik a szomszédban, a férje Mr. Mountford, a ruhakereskedő. Edith rendszeresen jön hozzájuk a szabadnapján, és biztos vagyok abban, hogy Mrs. Mountford átadja neki az üzenetet…
– Ez igazán jó ötlet. Nagyon köszönöm, hogy annyit fáradozott miattam…
– Örömmel tettem, asszonyom, biztosíthatom.
Miss Marple kilépett az utcára.
– Aranyos régimódi bolt – mondta sajátmagának. – És ezek a mellények csakugyan csinosak, nem dobtam ki a pénzemet fölöslegesen.
Rápillantott a halványkék zománcmázas órájára, amelyet ruhája egyik hajtókájára tűzve viselt.
– Pontosan öt percig kell sétálnom, mielőtt találkozom azzal a két fiatal teremtéssel a Gyömbér Macskában. Remélem, nem zaklatta fel őket túlságosan, amit a szanatóriumban tapasztaltak.

Giles és Gwenda egy sarokasztalnál ültek a Gyömbér Macskában. A kis fekete notesz kettőjük közt, az asztalon hevert.
Miss Marple belépett az utcáról, és leült melléjük.
– Mit rendeljünk, Miss Marple? Kávét?
– Igen,köszönöm… Nem, süteményt nem, csak vajas-lángost.
Giles rendelt, Gwenda pedig Miss Marple elé tolta a kis fekete jegyzetfüzetet.
– Először is fel kell ezt olvasnia – mondta –, aztán majd beszámolunk mindenről. Ez az, amit az édesapám írt… amit ő maga írt, amikor a szanatóriumban volt. Hohó, előbb azonban mondd el pontosan Miss Marple-nak, Giles, amit dr. Penrose mondott.
Giles elmondta. Akkor Miss Marple kinyitotta a kis fekete noteszt, és a pincérnő hozta a három híg kávét, a vajas lángost meg egy tálca süteményt. Giles és Gwenda nem beszéltek. Figyelték Miss Marple-t, ahogy olvas.
Végül becsukta a noteszt, és letette. Nemigen sikerült kiismerniük az arckifejezését. Harag látszik rajta, gondolta Gwenda. Száját szorosan összecsukta, szeme nagyon fénylett korához képest, szokatlanul is nagyon.
– Igen, valóban – mondta. – Igen, valóban.
Gwenda így szólt:
– Egyszer azt tanácsolta… ugye, még emlékszik?… hogy ne folytassuk… és lám, ide jutottunk el. Ide, ahol meg kell torpannunk… Valóban úgy gondolja, hogy hagyjunk föl a további kutatással? Vagy mégsem?…
Miss Marple lassan ingatta a fejét. Meglehetősen gondterheltnek, döbbentnek látszott.
– Nem tudom – mondta –, valóban nem tudom. Valószínűleg jobb lett volna, sokkal jobb lett volna úgy. Ugyanis ilyen sok idő eltelte után semmit sem lehet tenni, úgy értem, semmi olyasmit, amiből valami épületes dolog sül ki…
– Úgy gondolja, ilyen sok idő eltelte után már semmit sem tudunk kideríteni? – kérdezte Giles.
– Óh, nem – felelte Miss Marple. – Egyáltalán nem úgy gondolom. Tizenkilenc év nem olyan nagy idő… Vannak Itt még emberek, akik emlékeznek dolgokra, akik válaszolni tudnak kérdésekre… egész csomó ember. Háztartási alkalmazottak, például. A házban kellett lennie legalább két alkalmazottnak. Meg egy dajkának és föltehetőleg egy kertésznek. Csak némi időt és fáradságot igényel, hogy megtaláljuk ezeket az embereket és beszéljünk velük. Az Igazság az, hogy az egyiket már meg is találtam. A szakácsnőt. Nem is erről van szó. A kérdés inkább az, milyen gyakorlati hasznom van ebből, és hajlamos vagyok azt mondani, hogy semmilyen. És mégis…
Hirtelen elhallgatott.
– Itt van hát a mégis… kissé lassú vagyok a dolgok kieszelésében, de van egy olyan érzésem, hogy van itt valami… valami nem egészen kézzelfogható… amiért érdemes megkockáztatni… persze ha meg kell kockáztatni… de nehezen tudom kifejezni, vajon mi is az…
Giles nekikezdett:
– Nekem úgy tetszik…
Elhallgatott.
Miss Marple hálásan fordult feléje.
– A férfiak – mondta –, úgy látszik, mindig képesek világosan osztályozni a dolgokat. Biztos vagyok benne, hogy ön már sok mindent kitalált…
– Már kiagyaltam egyet s mást – mondta Giles. – Nekem úgy tetszik, hogy itt két következtetésre is lehet jutni. Az egyik az, amire már a múltkor is gyanakodtunk. Helen Halliday nem volt halott, amikor Gwenda látta őt a hallban fekve. Magához tért, és elment a szeretőjével, akárki volt is az. Ez beleillik a tényékbe, amennyire most ismerjük azokat. Ez megegyezik Kelvin Halliday megrögzött hitével, miszerint megölte a feleségét, és beleillene a hiányzó bőrönd és ruha és a följegyzés, amelyet dr. Kennedy talált meg. Néhány pontra azonban nem ad fölvilágosítást. Nem ad magyarázatot arra, vajon miért volt Kelvin meggyőződve arról, hogy feleségét a hálószobában fojtotta meg? És a tudatomban azzal sem egyezik… valóban nyugtalanító kérdés… hogy hol van most Helen Kennedy? Ugyanis minden érv ellenére, nekem úgy rémlik, hogy Helenről azóta sem hallott senki. Föltételezve, hogy a két levél, amelyet ő írt, valódi, mi történt vele ezek után? Miért nem írt azóta sohasem? Gyöngéd érzelmek fűztéka bátyjához, aki szemmel láthatólag mélyen kötődik hozzá, és mindig is kötődött. Lehet, helytelenítette az életmódját, de ez nem jelenti azt, hogy nem óhajt róla többé hallani. És ha engem kérdeznek, ezen a ponton Kennedy maga is nyugtalan. Tegyük föl, hogy annak idején fenntartás nélkül elfogadta a történetet, amit nekünk is elbeszélt. Hogy a húga elszökött, és Kelvin ebbe belerokkant. Azt azonban nem képzelte, hogy soha nem fog újra hallani a húgáról. Úgy vélem, ahogy teltek-múltak az évek, és nem hallott felőle, Kelvin Halliday pedig ragaszkodott érzékcsalódásához és végül öngyilkos lett, szörnyű gyanú kezdett elhatalmasodni rajta. Mi van, ha föltételezzük, hogy Kelvin története igaz? Vagyis hogy valóban megölte Helent? Egy szó hír sincs róla! Es biztos az, hogy ha valahol külföldön meghal, jött volna hír róla? Úgy gondolom, ez a magyarázat arra a sietségre, amellyel a hirdetésünkre jelentkezett. Remélte, hogy valamilyen nyomra bukkan, megtudja, hol él, mi történt vele. Bizonyos vagyok benne, egyáltalán nem természetes, hogy valaki olyan tökéletesen eltűnjék, mint ahogyan Helen eltűnni látszik. Ez már önmagában is fölöttébb gyanús.
– Egyetértek önnel – mondta Miss Marple. – De hát mi a vagylagos lehetőség, Mr. Reed?
Giles megfontoltan felelte:
– A másik megoldást is végiggondoltam. Kissé fantasztikus, tudja, és ráadásul ijesztő. Ugyanis ez belekever… hogy is fejezzem ki magam?… bizonyos fajta rosszindulatot…
– Igen – mondta Gwenda –, rosszindulat a megfelelő kifejezés. Sőt, úgy gondolom, valami, ami nem egészen egészséges…
Megborzongott.
– Erre vannak jelek – mondta Miss Marple. – Tudja, itt van egy adag furcsaság, itt mindenfelé… több, mint amennyit az ember elképzelne. Én is észrevettem ebből néhányat…
Arca gondterhelt volt.
– Tudja, itt nem állja meg a helyét semmilyen normális magyarázat – mondta Giles. – Most arról a fantasztikus elméletről beszélek, hogy Kelvin Halliday nem ölte meg a feleségét, de őszintén hitt abban, hogy megtette. Ez az, amit dr. Penrose, aki kiváló szakembernek látszik, nyilván akar, hogy gondoljunk. Hallidayről eleinte úgy vélekedett, hogy lám, itt van az az ember, aki megölte a feleségét, és most készül följelenteni magát a rendőrségen. Akkor el kellett fogadnia Kennedy szavát, hogy ez nem így történt, ezért aztán szükségképpen el kellett hinnie, hogy Halliday holmi kényszerképzet, vagy rögeszme áldozata, vagy akármi is erre a megfelelő szakkifejezés… de nem igazán tetszett neki ez a megoldás. Sok tapasztalatot gyűjtött már ezzel a típussal kapcsolatban, és Halliday nem illett bele a képbe. Ámbátor, amikor aztán Hallidayt jobban megismerte, őszintén, teljesen biztos lett abban, hogy Halliday nem az az ember, aki bármilyen erős felindulásban is megfojtana bármilyen asszonyt. Ezért ő elfogadta a rögeszme-elméletet, bár nem teljes megnyugvással. És ez ténylegesen azt jelenti, hogy csak egyetlen elmélet illik bele a képbe. Hallidayt valamiképpen rávették, hogy azt higgye, ő ölte meg a feleségét. Valaki rávette. Más szavakkal, eljutottunk „X"-hez… Giles elhallgatott, majd így folytatta:
– Ha nagyon gondosan végigmegyünk a tényeken, azt kell mondanom, hogy ez a föltevés a legkevésbé valószínű. Halliday saját elbeszélése szerint azon az estén be ment a házba, bement az ebédlőbe, megivott egy italt, mint rendszerint… és akkor átment a szomszéd szobába, meglátta azt az írást az asztalon, és… elfeketedett előtte minden.
Giles szünetet tartott, és Miss Marple egyetértően bólintott. A fiatalember így folytatta:
– Mondjuk, hogy nem ájulás volt… hanem Halliday egyszerűen elkábult… kábítószercsöppeket ivott a whiskyjében… A következő lépés teljesen világos, nem igaz? „X" megfojtja Helent a hallban, de utána fölviszi a lépcsőn a hálószobába, és művészien elrendezi az ágyon, mintha kéjgyilkosság lett volna, és a holttest itt van, amikor Kelvin magához tér, és szegény ördög, aki valóban szenvedett a féltékenységtől, úgy gondolja, hogy ezt ő követte el. Mit csinál ezek után? Kirohan, hogy fölkeresse sógorát… a város másik végében… és gyalog! És ezzel időt ad „X"-nek, hogy megtegye újabb húzását. Összecsomagol, és eltüntet egy ruhásbőröndöt, és a hullát is eltünteti… ámbár, hogy mit csinál a hullával – fejezte be Giles idegesen –, az számomra merőben rejtély.
– Meglep, hogy ezt mondja, Mr. Reed – jegyezte meg Miss Marple. – Azt kell mondanom, hogy ez a probléma csak apró nehézséget fog jelenteni. De kérem, csak folytassa.
– „MILYEN FÉRFIAK VOLTAK AZ ÉLETÉBEN" – idézte Giles. – Ezt láttam egy újságban, amikor visszafelé jöttünk a vonaton. Kíváncsivá tett, mert valóban ez a lényege az ügynek, nem igaz? Ha létezett az a bizonyos „X", amint gondoljuk, mindaz, amit tudunk róla csak annyi, hogy őrülten belehabarodott Helenbe… a szó szoros értelmében beleőrült!
– És legalább annyira gyűlölte az édesapámat, és azt akarta, hogy szenvedjen.
– És itt ütközünk nehézségbe – mondta Giles. – Tudtuk, hogy Helen milyen fajta lány volt…
Bizonytalankodott.
– Férfibolond! – vágta rá Gwenda. Miss Marple hirtelen fölpillantott, mintha szólni akarna, de aztán meggondolta.
– … és gyönyörű. Ahhoz azonban nincs kulcsunk, hogy milyen egyéb férfiak voltak az életében, a férje mellett. Szép számmal lehettek.
Miss Marple megrázta a fejét.
– Aligha. Meglehetősen fiatal volt, mint tudjuk. Ön pedig nem egészen pontos, Mr. Reed. Tudunk valamit arról, amit ön úgy nevezett meg, hogy „a férfiak az életében". Volt itt egy férfi, akihez elutazott, hogy férjhez menjen hozzá…
– Nos, igen, az ügyvéd-csemete. Mi is a neve?
– Walter Fane – válaszolta Miss Marple.
– Igen. Öt azonban nem veheti számításba. Kint élt Maláj-földön, vagy Indiában vagy hol.
– Az ám, de vajon végleg letelepedett-e odakint? Hát tudja meg, nem maradt teaültetvényes – hangsúlyozta Miss Marple. – Visszajött ide, és belépett a cégbe, és ő most az idősebb társ. Gwenda fölkiáltott:
– Talán miatta jött vissza?
– Esetleg azért. Nem tudjuk.
Giles kíváncsian nézett az öreg hölgyre.
– Hogy jött rá minderre?
Miss Marple bocsánatkérően mosolygott.
– Kicsit pletykálgattam az üzletekben, míg a buszokra vártam. Idős hölgyeknél ez természetes, hogy kérdezősködnek. Igen, az ember ilyen módon egész csomó helyi hírt megtudhat.
– Walter Fane – mondta Giles elgondolkodva. – Helen kikosarazta őt. Ez eléggé nyomhatta a bögyét. Egyáltalán, megnősült?
– Nem – mondta Miss Marple –, az anyjával él. A hét végén teázni megyek hozzájuk.
– Van itt még valaki, akiről tudunk – mondta hirtelen Gwenda. – Emlékszik, volt valaki, akivel eljegyezte magát, vagy elígérkezett, amikor hazajött az intézetből… valamilyen nem kívánatos személy, mint dr. Kennedy jellemezte. Kíváncsi lennék, hogy miért nem tartotta kívánatosnak…
– Ez már két férfi – állapította meg Giles. – Mindkettő neheztelhetett és meg is sértődhetett a kikosarazásért… Talán az első fiatalembernek lehetett valami a füle mögött, amit szellemileg elégtelennek, nem kielégítőnek ítéltek.
– Ezt dr. Kennedy majd el tudja mondani nekünk – jelentette ki Gwenda. – Csak épp némi nehézségbe fog kerülni, hogy megkérdezzem őt. Úgy értem, az talán még elfogadható, hogy odamegyek és érdeklődöm a mostohaanyámról, akire alig emlékszem. Ahhoz azonban már kell némi magyarázkodás, hogy miért akarok tudni Helen ifjúkori szerelmi ügyeiről. Kissé túlzásnak találhat ilyen fokú érdeklődést egy mostohaanya iránt, akit alig ismertem.
– Bizonyára vannak egyéb módok is a földerítésre – vélekedet Miss Marple. – Óh igen, gondolom idővel és türelemmel be tudjuk gyűjteni azokat az értesüléseket, amelyekre szükségünk van.
– Nos tehát, végül is két lehetőségünk van – mondta Giles.
– Azt gondolom, van egy harmadik is – mondta Miss Marple. – Ez persze merőben föltevés csupán, de be is bizonyosodhat, ha az események úgy fordulnak.
Gwenda és Giles enyhe csodálkozással néztek rá.
– Ez csak következtetés – folytatta Miss Marple, és kissé elpirult. – Helen Kennedy elhajózott Indiába, hogy férjhez menjen az ifjú Fane-hez. Mellesleg nem gyulladt valami vad szerelemre iránta, de rokonszenvesnek találta, és már szinte elszánta magát, hogy vele tölti az életét. Mégis, amint kiért, fölbontotta az eljegyzést, és táviratozott a bátyjának, hogy küldjön neki pénzt, amivel hazajöhet. Vajon miért?
– Föltételezem, hogy megváltoztatta a szándékát – mondta Giles.
Miss Marple is, Gwenda is némi lenézéssel pillantott rá.
– Persze, hogy megváltoztatta a szándékát – mondta Gwenda. – Ennyit tudunk. Miss Marple azonban azt kérdezi, hogy miért.
– Hát amiért a lányok meg szokták változtatni a szándékukat – mondta Giles bizonytalanul.
– Bizonyos körülmények közt – tette hozzá Miss Marple.
Szavaiban benne csengett mindaz a hangsúlyozottan célzatos gyanúsítás, amivel idősebb hölgyek célt tudnak érni, noha ténylegesen nem is állítanak semmit.
– A fiú valamit csinált… – véleményezte Giles bizonytalanul, amikor Gwenda élesen közbevágott:
– Hát persze – mondta –, egy másik férfi!
Ő és Miss Marple egymásra néztek, azoknak a magabiztosságával, akik olyan szabadkőművességhez tartoznak, amelyből a férfiak ki vannak zárva.
Gwenda mély meggyőződéssel tette hozzá:
– A hajón, kifelé menet.
– A közelség – tódította Miss Marple.
– Holdfény a hajófedélzeten – folytatta Gwenda. – Meg ez, meg az… Csakhogy… ennek komolynak kellett lennie… nem pusztán flörtölés lehetett.
– Óh igen – hagyta jóvá Miss Marple –, úgy vélem, nem babra ment a játék…
– Ha olyan halálosan komoly szerelem dúlt közöttük, vajon miért nem ment férjhez a pasashoz? – tudakolta Giles.
– Talán a férfi nem volt érte oda igazán – mondta lassan Gwenda.
Aztán megrázta fejét.
– Nem, úgy gondolom ebben az esetben a lány mégiscsak hozzáment volna Walter Fane-hez… Óh, persze, butulok! Házas ember!
Diadalmasan nézett Miss Marple-ra.
– Pontosan – mondta Miss Marple. – Ez az, ahogy én rekonstruálnám… Egymásba szerettek, valószínűleg reménytelenül. De ha a férfi házasember volt… esetleg gyerekkel… és feltehetőleg amolyan tiszteletreméltó típus… nos, azzal vége is lett az ügynek.
– Mindössze csak a lány nem tudott továbblépni, és férjhez menni Walter Fane-hez – mondta Gwenda. – így aztán táviratozott a bátyjának, és hazautazott. Igen, így minden összeülik. És hazafelé a hajón megismerkedett apámmal…
Elhallgatott, és eltűnődött.
– Nem lett vadul szerelmes – mondta –, de vonzódott… és én is ott voltam. Mindketten boldogtalanok voltak… és egymást vigasztalgatták. Apám beszélt neki anyámról, és Helen talán beszélt arról a másik férfiról… Igen… persze – lapozott a noteszben. -„Tudom, volt valakije… ennyit elmondott nekem a hajón… Valakit szeretett, és nem mehetett hozzá feleségül…" Igen, ez az! Helen és apám úgy érezték, hogy hasonlóak… és ott voltam én, akiről gondoskodni kellett, és Helen úgy gondolta, boldoggá tudja majd tenni apámat… És talán még azt is gondolta, hogy végül még talán ő maga is boldog lehet.
Elhallgatott, hevesen bólogatott Miss Marple felé, és derűsen mondta:
– Igen, ez az.
Giles kissé megviseltnek látszott.
– Igazán Gwenda, kitalálsz egy csomó dolgot, aztán szentül meg vagy róla győződve, hogy végül is csakugyan úgy történt minden.
– Ez valóban így történt. így kellett történnie. És ez egy harmadik lehetőséget ad _X" kilétére vonatkozólag.
– Kire gondolsz?
– A házasemberre. Nem tudjuk, milyen volt. Lehetett rendes minden szempontból. Lehetett kicsit bolondos is. Ám az is lehet, hogy Helen után idejött…
– Az előbb még úgy tüntetted fel őt, hogy elutazott Indiába.
– Hát igen, de az emberek vissza is jöhetnek Indiából, nem igaz? Walter Fane például visszajött. Alig egy év múltán. Nem állíthatnám, hogy ez az ember visszajött, csak azt mondom, hogy visszajöhetett. Azon lovagolsz, hogy kik lehettek a férfiak az életében. Nos, most már háromról is tudunk. Walter Fane, meg valami fiatalember, akinek nem tudjuk a nevét, és egy házasember…
– Akiről nem is tudjuk, létezett-e egyáltalán – fejezte be Giles.
– Majd kinyomozzuk – vágta rá Gwenda. – Ugye, Miss Marple?
– Idővel és türelemmel – felelte Miss Marple – nagyon sok mindenre rájöhetünk. Most jön az én hozzászólásom. Egy nagyon szerencsés beszélgetés eredményeképpen… ma folytattam egy méteráru üzletben… fölfedeztem azt az Edith Pagettet, aki szakácsnő volt a St. Catherine-Lakban, abban az időszakban, amely minket érdekel, és még most is Dillmouth-ban él. A nővére férjhez ment egy Itteni ruhakereskedőhöz. Én azt hiszem, Gwenda, teljesen természetes kívánság az ön részéről, hogy találkozni akarjon vele. Ő aztán jó sok mindent elbeszélhetne nekünk.
– Hát ez csodálatos! – kiáltotta Gwenda. – Még valamire gondoltam – tette hozzá. Új végrendeletet fogok csináltatni… Ne nézz ilyen szomorúan, Giles. Változatlanul rád akarom hagyni a pénzem. De megbízom Walter Fane-t, hogy ő intézze az ügyet.
– Gwenda – intette Giles –, légy óvatos.
– Végrendeletet készíteni – mondta Gwenda – a legtermészetesebb dolog. És a megközelítés módja, amit kieszeltem, egészen jó. Végül is föl kell keresnem őt. Meg kell néznem, hogy milyen ember, és ha ezt lehetségesnek tartom…
– Ami engem meglep – mondta Giles – az az, hogy senki más nem jelentkezett a hirdetésünkre… például, ez az Edith Pagett…
Miss Marple megrázta a fejét.
– Az embereknek hosszú időre van szükségük, amíg elszánják magukat olyan dolgokra, mint ez… efféle vidéki helyeken – mondta. – Gyanakvóak. Szeretnek spekulálni a dolgokon…

LILY KIMBLE

Lily Kimble szétterített két régi újságlapot a konyhaasztalon, abból a célból, hogy leitassa a zsírt a serpenyőben sülő hasábburgonyáról. Hangtalanul dúdolgatott valami divatos slágert, előrehajolt, és céltalanul tanulmányozva maga elé terítette az újságot.
Egyszer csak hirtelen abbahagyta a dúdolást, és fölkiáltott:
– Jim!… Jim!… Figyelj ide!… Szíveskednél?
Jim Kimble, egy korosabb, szűkszavú ember, a lavórban mosdott. Feleségének válaszul kedvenc egytagú szavát alkalmazta.
– He? – mondta Jim Kimble. – Itt van egy hirdetés az újságban. „Ha valakinek bármi tudomása van Helen Spenlove Halliday, született Kennedyről, vegye fel a kapcsolatot Messrs, Reed and Hardy, Southampton Row." Úgy látszik, ezek Mrs. Hallidayre gondolnak, akinél alkalmazásban voltam a St. Catherine – Lakban. Mrs. Fineysontól bérelték, attól, ő és a férje. Az ő neve volt Helen, úgy igaz… Igen, és ő meg a húga volt dr. Kennedynek, neki kellett volna kivennie, ahogy mindig is mondtam, az orrpolipomat…
Pillanatnyilag szünet támadt, mivel Mrs. Kimble szakértői mozdulattal megigazgatta a sercegő burgonyaszeleteket. Jim Kimble belehorkant a hengeren forgó törülközőbe, amint az arcát szárította.
– Na persze, ez régi lap – összegezte Mrs. Kimble. Tanulmányozta a dátumot. – Legalább egyhetes, vagy még régebbi. Kíváncsi vagyok, mi akar lenni ez az egész? Gondolod, hogy valami pénz néz ki belőle, Jim?
Mr. Kimble, minden kötelezettség nélkül, megeresztette az ő „he" – jét.
– Talán valami végrendelet, vagy ilyesmi – tűnődött a felesége. – Jó sok idő telett el azóta.
– He?
– Nem csodálkoznék, ha tizennyolc év, vagy még több telt volna el… Kíváncsi vagyok, mit kaparnak össze mos tanra? Nem gondolod, hogy ez a rendőrségiekéi, Jim?
– Ugyan már miért? – kérdezte Mr. Kimble.
– Hát tudod, mit is gondoltam mindig – mondta Mrs. Kimble titokzatosan. – Akkoriban elbeszéltem neked, úgy biza, amikor kisétáltunk. Azt föltételezték, hogy az asszony elment egy palival. Legalábbis ezt mondják a férjek, ha elteszik láb alól a feleségüket. Ide a rozsdás bökőt, hogy gyilkosság volt. Ez az, amit mondtam neked, és amit Edie-nek mondtam, de Edie hallani sem akart róla semmi pénzért. Sohasem volt fikarcnyi képzelőereje annak az Edie-nek, úgy biza. Azok a ruhák, amelyekről azt hitték, hogy a nő magával vitte… nos azok sem voltak rendben, ha érted, mire gondolok. És ez volt az, amit Edie-nek mondtam „Bízd ide" mondtam, „az úr meggyilkolta a feleségét, és elkaparta a pincében". Csak éppen nem volt a pincében, mert Layonee, a svájci pesztonka, látott valamit. Az ablakból. Eljött velem a moziba, hát igen, noha nem is képzelték, hogy elhagyja a gyerekszobát… de ott fönn, én azt mondtam, a gyerek sohasem riad föl… aranyos, jó kislány volt, éjjel mindig szépen aludt az ágyikójában. „És a madám soha nem megy föl éjjel a gyerekszobába", mondtam. „Senki nem fogja megtudni, hogy kilógtál velem"… És hát így is tett. És amikor hazaértünk, akkor már megvolt a nagy felhajtás. A doktor itt volt, a gazda pedig idegbetegen aludt az öltözőszobában, és a doktor vigyázott rá, és akkor volt az, hogy a ruhák felől kérdezgettek engem. És akkor úgy látszott, hogy minden rendben van, a naccsága elment avval a pasassal, akibe annyira bele volt esve… és ráadásul nős ember volt… És Edie azt mondta, nagyon reméli és imádkozni fog azért, hogy csak mi bele ne keveredjünk semmilyen válási ügybe. Mi is volt a neve? Nem tudok visszaemlékezni. M-mel kezdődött vagy R-rel? Egek, kihagy az agyam…
Mr. Kimble kijött a mosdófülkéből, és nem véve tudomást az elhanyagolható részletekről, megkérdezte, hogy' készen van-e a vacsora.
– Épp csak leszárítom a róseibniket… Várj, teszek idei másik papírt. Jobb, ha ezt megtartom… Nem valószínű, hogy a rendőrség lenne… ennyi idő után. Talán ügyvédek, és pénz van a dologban. Nem mond semmit arról, mi a haszon belőle… de lehet, hogy ez mindegy… Bár tudnám, hogy kit kérdezzek meg erről. Azt mondja a hirdetés, hogy írni kéne valamilyen címre Londonba… de egyáltalán nem vagyok biztos abban, hogy szívesen tennék ilyesmit.., nemén, akkora nagy csomó ember közé Londonba!… Mit szólsz hozzá, Jim?
– He – mondta Mr. Kimble, éhesen pislogva a sült hasábburgonyával körített halra. A csevelyt elnapolták.

WALTER FANE

Gwenda a hatalmas mahagóni íróasztalnál vele szemben ülő Mr. Walter Fane-t figyelte.
Ötven év körüli, eléggé fáradtnak látszó férfiút látott maga előtt, szelíd, meghatározhatatlan arcút. Az ilyenfajta emberre – gondolta Gwenda – nehéz visszaemlékezni, még ha véletlenül éppen csak az imént ismerted is meg… Olyan ember, modern szóhasználattal, akiből hiányzik az egyéniség. A hangja, ha beszél, csöndes, óvatos, kellemes. Alkalmasint nagyon is megbízható ügyvéd – vélekedett Gwenda.
Lopva körülnézett az irodában – a cég idősebb társának az irodájában. Úgy találta, hogy illett Walter Fane-hez. Határozottan régimódinak hatott, a berendezés kopottas, de megbízható, dobozok tornyosultak – a dobozokon a kornyék tiszteletreméltó családnevei álltak. Sir John Vavasour-Trench, Lady Jessup, Arthur Flonlkes Esqu. (elhalálozott).
A hatalmas feltolható ablakok üvegtáblái meglehetősen mocskosan szürkélltek: a négyszögletes hátsókertre nézett, amelyet a szomszédos tizenhetedik századbeli ház szilárd falai határoltak. Semmi csinos, vagy divatos nem volt látható itt sehol, de semmi hitvány sem. Felületesen nézve afféle rendetlen irodának látszott, föltornyozott dobozaival, és zsúfolt asztalával, meg a polcokon összevissza dőlt könyvek soraival – ámde valójában olyasvalaki irodájának, aki pontosan tudja, hogy hová nyúljon, ha keres valamit.
Walter Fane tollának percegése abbamaradt. Elmosolyodott, csöndes, kellemes mosolyával.
– Úgy gondolom, minden világos, Mrs. Reed – mondta. – Egészen egyszerű végrendelet. Mikor alkalmas önnek, hogy bejöjjön és aláírja?
Gwenda azt mondta, bármikor, ahogy az ügyvédnek megfelel. Különösebb sietségre semmi ok.
– Tudja vettünk itt egy házat – mondta. – Hillside-ot. Walter Fane, lepillantva jegyzeteire, megjegyezte.
– Igen, megadta a címet…
Tompa tenorhangján semmi változás nem érződött.
– Nagyon csinos kis ház – mondta Gwenda – úgy szeretjük!
– Valóban? – Walter Fane mosolygott. – A tengernél van?
– Nem – felelte Gwenda. – Azt hiszem, a név megváltozott. Valaha St. Catherine-Laknak hívták.
Mr. Fane levette csiptetős szemüvegét. Selyemkendővel megtisztította, közben az asztalra nézett.
– Vagy úgy – mondta. – A Leahampton Road-on?
Fölpillantott, és Gwenda arra gondolt, hogy szemüveg nélkül mennyire megváltozik az arckifejezése azoknak, akik rendszerint szemüveget viselnek… Nagyon halvány szürke szeme furcsa mód gyöngének és tétovának látszott.
Ez olyan kifejezést ad az arcának, mintha nem is volna itt – gondolta Gwenda.
Walter Fane újra fölvette cvikkerét. Kimért ügyvédhangon így szólt:
– Ha jól emlékszem, ön azt mondta, hogy férjhezmenetele alkalmából már csináltatott végrendeletet?
– Igen. De abban különféle Új-Zéland-i rokonokra hagytam dolgokat, akik azóta meghaltak, ezért úgy gondoltam, valóban egyszerűbb lenne, ha teljesen újat csinálj tatunk… különösen, mivel úgy gondoljuk, hogy tartósan) ebben az országban fogunk élni.
Walter Fane bólintott.
– Igen, nagyon helytálló nézet. Nos, úgy gondolom, minden világos Mrs. Reed. Talán ha holnapután napköz ben befáradna? Tizenegy óra megfelel önnek?
– Igen, ez tökéletesen rendben lesz.
Gwenda fölkelt, és Walter Fane szintén.
Gwenda, az előzetesen pontosan begyakorolt kis sietséggel, így szólt:
– Én… én kérdeznék valamit, személy szerint öntől, mert úgy gondolom… vagyis inkább úgy hiszem… hogy valaha ismerte az én… anyámat.
– Valóban? – Walter Fane némi kis társaságbeli meghittségét vitt a viselkedésébe. – Hogy hívták?
– Hallidaynek. Megan Hallidaynek. Úgy tudom… nekem úgy mondták… hogy ön valaha jegyben járt vele..– Igaz ez?
Óra ketyegett a falon. Egy-kettő, egy-kettő, egy-kettő.
Gwenda hirtelen úgy érezte, hogy a szíve kissé gyorsabban ver. Milyen nagyon nyugodt Walter Fane arca. Úgy fest, mint az a ház, amelynek minden ablakredőnyét leeresztették. Ilyen az a ház, amelyben halott rejtőzik. (Micsoda őrült ötleteid vannak Gwenda!)
Walter Fane, változatlan hangon, higgadtan így felelt:
– Nem, soha nem ismertem az ön édesanyját, Mrs. Reed. De valaha, rövid időre, jegyben jártam Helen Hallidayjel, aki később Halliday őrnagy második felesége lett.
– Óh, hát persze. Milyen ostoba vagyok. Teljesen összezavartam a dolgot. Helen a mostohaanyám. Természetesen ez mind sokkal előbb történt, mint amire vissza tudok emlékezni. Még kisgyermek voltam, amikor apám második házassága felbomlott. De hallottam, valaki azt mondta ön eljegyezte egyszer régen Indiában Mrs. Hallidayt… és persze én azt gondoltam, ez az édesanyám volt… úgy hiszem India miatt… Apám Indiában ismerte meg őt.
– Helen Kennedy azért utazott el Indiába, hogy feleségül jöjjön hozzám – mondta Walter Fane. – Aztán meggondolta magát. Hazafelé a hajóúton ismerkedett meg az ön édesapjával.
Ez a tények egyszerű, érzelemmentes közléseként hangzott. Gwendának mégis az az érzése támadt, hogy olyan házat lát, amelynek leeresztették a redőnyeit.
– Szörnyen restellem – mondta –, most belegyalogoltam a lelkébe.
Walter Fane mosolygott – lassú, kellemes mosollyal. A redőnyöket fölhúzták.
– Ennek már tizenkilenc vagy húsz éve, Mrs. Reed – mondta. – Az ember ifjúkori zűrjei és bolondságai ennyi idő múltán már nem jelentenek sokat. Tehát ön Halliday kislánya? Persze nem tudja, hogy az édesapja és Helen rövid ideig Dillmouth-ban éltek?
– De igen – felelte Gwenda –, valójában ez az, amiért mi idejöttünk. Persze nem emlékszem különösebben, de amikor döntenünk kellett, hol akarunk élni Angliában, eljöttem Dillmouth-ba, mindenek előtt azért, hogy meglássam, milyen. És úgy találtam, nagyon vonzó hely, s ezért elhatároztam, hogy csakis itt fogunk letelepedni, sehol másutt. És micsoda szerencse! Valóban ugyanahhoz a házhoz jutottunk hozzá, amelyben a családom élt sokkal előbb!
– Emlékszem a házra – mondta Walter Fane. Újra megjelent az a lassú, kellemes mosoly. – Ön nem emlékezhet rám, Mrs. Reed, de nekem sokszor eszembe jut, hogy önt, mint kisgyermeket gyakran a nyakamba ültettem.
Gwenda nevetett.
– Csakugyan? Akkor ön igazán régi jó barát, nem igaz? Nem merem állítani, hogy emlékszem önre… hiszen akkoriban én még csak két vagy két és fél éves lehettem, feltehetőleg… Akkor jött vissza látogatóba Indiából, vagy valami ilyesmi?
– Nem. Jócskán megundorodtam Indiától. Azért mentem ki, mert ki akartam próbálni, milyen a tea-ültetvényesség… de kiderült, hogy az az élet nem nekem való. Én arra születtem, hogy az apám nyomdokába lépjek, és prózai, kalandmentes vidéki jogtanácsos legyek. Előzetesen már letettem valamennyi vizsgámat, így hát egyszerűen visszajöttem és azonnal beléptem a cégbe. – Kis szünetet tartott, aztán így szólt:
– Azóta is itt vagyok
Ismét szünet állt be, aztán halkabb hangon megismételte.
– Igen… azóta is.
Tizennyolc év azonban, gondolta Gwenda, nem olyan túlságosan hosszú idő ahhoz, hogy ez az egész…
Aztán, megváltozott modorban, Walter Fane kezet nyújtott Gwendának, és így szólt:
– Mivel úgy tetszik, régi barátok vagyunk, igazán el kell hoznia a férjét egy nap anyámhoz teára. Szólok neki, hogy írjon majd önnek. Mi pedig, itt az irodában tizenegy órakor találkozunk csütörtökön. Rendben?
Gwenda kiment az irodából, és lesietett a lépcsőkön. A lépcsőforduló sarkában selymes pókháló csillogott. A háló közepén színtelen, sőt jellegtelen pók gubbasztott. Ez nem olyan, mint egy valódi pók, gondolta Gwenda. Nem az a kövér, duzzadt potrohú pókfajta, amelyik elkapja és fölfalja a legyet. Ez inkább a pók szellemének látszik. Valóban, valahogy olyan, mint Walter Fane.
Giles a tengerparton várta a feleségét.
– Nos? – kérdezte.
– Abban az időben itt élt Dillmouth-ban – felelte Gwenda. – Gondolom, akkor jött vissza Indiából. Ugyanis a nyakába ültetett, úgy lovacskázott velem. Az azonban nem létezik, hogy bárkit is meggyilkolt volna… az nem létezik! Ahhoz túlságosan nyugodt és szelíd. Nagyon kedves, valóban, de olyanfajta ember, akit nem jegyzel meg igazán, Tudod, olyan, mint akik eljönnek a partikra, de soha nem veszed észre, hogy mikor mentek el. Minden valószínűség szerint félelmetesen becsületes, és imádja az anyját és tele van jó tulajdonságokkal. Női szemszögből nézve azonban szörnyen unalmas. Megértem, hogy miért nem tudta megtörni a jeget Helen körül. Tudod, igazán kedves, megbízható személy, eszményi férj… csak éppen eszed ágában sincs, hogy férjhez menj hozzá.
– Szegény ördög – mondta Giles. – És föltételezem, hogy majd megőrült Helenért.
– óh, ezt nem tudom… Nem hinném, hogy így volt igazán. Abban azonban minden esetre biztos vagyok, hogy nem ő a mi rosszakaratú, gonosz gyilkosunk. Egyáltalán nem felel meg az én gyilkos képemnek.
– Hát azért te nem tudsz valami túl sokat a gyilkosokról. …Nem így van, édesem?
– Mire gondolsz?
– Nos… most a nyugodt Lizzie Burdenre gondolok… csak az esküdtszék állította, hogy nem ő a tettes. És Wallace, az a nyugodt férfi, akinél az esküdtszék kitartott amellett, hogy megölte a feleségét, noha a feljebbviteli bíróság végül is fölmentette. És Armstrong, akiről évekig mindenki állította, hogy szerény, kedves fiú. Nem hiszem, hogy a gyilkosok mindig különleges pofák.
– Én azonban egyszerűen nem tudom elhinni, hogy WalterFane…
Gwenda elhallgatott
– Mi van?
– Semmi. De visszaemlékezett arra, ahogyan Walter Fane a szemüvegét tisztította, és szemének üres tekintetére, amikor először említette a St. Catherine-Lakot.
– Talán – mondta bizonytalanul – valóban őrülten belehabarodott Helenbe…

EDITH PAGETT

Mrs. Mountford hátsó nappalija kénylemes szoba volt. Állt benne egy terítővel letakart kerek asztal meg néhány régimódi karosszék és egy keménynek látszó, de meglepően jó rugózású dívány a fal mellett. Porcelán kutyák és egyéb mütyürkék sorakoztak a kandallópárkányon, továbbá egy bekeretezett színes nyomat Erzsébet hercegnőről és Marguerite Rose-ról. A másik falon a király díszelgett tengerész egyenruhában, és Mr. Mountford fényképe, pékek és kész ruhakereskedők csoportja közepette. Ékeskedett még azonkívül, egy kagylókból kirakott mozaik kép meg egy vízfestmény, amely a Capri melletti éktelenül zöld tengert ábrázolta. Tarkállott itt még nagy csomó más holmi is, egyik sem a szépség, vagy a fellengzős életmód igénylését hirdette, de a végeredmény igazán boldog, vidám szoba lett, ahol a barátok körbe ülnek és örülnek egymásnak, ha ennek eljön az ideje.
Mrs. Mountford, született Pagett, alacsony, gömbölyű, fekete hajú teremtés volt, sötét fürtjei közt néhány szürke csíkkal. Nővére, Edith Pagett, magas volt, fekete és ösztövér. Aligha akadt egyetlen ősz szál is a hajában, noha ötven körülinek lehetett ítélni.
– No nézzenek csak! – hüledezett Edith Pagett – a kis Miss Gwennie! Már bocsásson meg, madám, hogy így szólítom, de úgy fölidézte a múltat! Maga be szokott jönni a konyhámba, olyan aranyosan, hogy meg kellett enni. „Winnie"-t szokott kérni, maga azonban mazsolát értett rajta. Hanem, hogy miért nevezte „Winnie"-nek, az több, mint amit én meg tudok mondani. De mazsolát értett rajta, és én mazsolát szoktam adni magának, szultánát, marok számra.
Gwenda erősen nézte az egyenes alakot, a piros arcot ós fekete szempárt, próbált visszaemlékezni… visszaemlékezni… de semmi sem jutott az eszébe. Az emlékezet bajos valami.
– Bárcsak emlékeznék – kezdte.
– Nem valószínű, hogy fog. Csak vékony kis pici baba volt, semmi más. Úgy látszik, manapság már senki sem akar olyan házba menni, ahol gyerekek vannak. Én ezt nem tudom megérteni. A csöppségek életet visznek a házba, nekem ez a véleményem. Igaz, hogy a gyerekszobai étkezésekkel mindig van egy kis hajcihő. Bár, ha érti mire gondolok, madám, ez a nörsz hibája, nem a gyereké. A gyermekgondozás legtöbbször nehéz feladat… tálcák és várakozások, aztán ilyenféle papi, aztán olyanféle papi. Egyáltalán, emlékszik még Layonee-re, Gwennie? Elnézést, Mrs. Reedet kell mondanom?
– Léonie? P volt a nevelőnőm?
– Svájci lány volt. Nem nagyon jól beszélt angolul, és nagyon érzékeny lelkű volt. Sokat sírt, ha Lily valamivel ugratta. Lily a belső szobalány volt, Lily Abbott. Fiatal lány, szemtelen modorú és kicsit könnyelmű. Lily nagyon sokat játszott magával, Miss Gwennie. Bújócskát játszott a lépcsőkön…
Gwenda hirtelen, akaratán kívül megremegett.
A lépcsők…
Aztán hirtelen így szólt:
– Lilyre emlékszem. Masnit kötött a cicára.
– Né! Hát igazán muris, hogy erre emlékszik! Ez a maga születésnapján történt, és Lily teljesen odavolt, hogy Thomasnak masni kell. Valamilyen csokoládésdobozról szedte le, és Thomas megőrült tőle. Kirohant a kertbe, és addig dörzsölte magát a bokrokhoz, amíg végül megszabadult a szalagtól. A macskák nem szeretik, ha efféle csínyt űznek velük.
– Fekete-fehér foltos cica volt!
– Bizony! Szegény öreg Tommy. Csodásan tudott egeret fogni. Nagyszerű egerész kandúr volt őkelme… – Edith Pagett szünetet tartott, és szerényen köhintett. – Bocsásson meg, hogy így hadarok, de beszéd közben egyre több minden elevenedik föl. Akart kérdezni valamit?
– Nagyon szívesen hallgatom, ahogy a régi időkről beszél. Pontosan ez az, amiről hallani akarok. Tudja, én Új-Zélandban nőttem föl rokonoknál, és természetesen ők soha nem tudtak semmit mondani nekem az… az apámról meg a mostohaanyámról. Ő csinos volt, ugye?
– Nagyon szerette magát. Óh igen, le szokta vinni magát a tengerpartra, és játszani szokott magával a kertben. Ő maga is egészen fiatal volt még, hiszen tudja. Tényleg csak egy kislány volt. Akkoriban gyakran úgy gondoltam, hogy éppen annyira élvezte a játékokat, mint maga. Tudja, ő egyetlen gyerek volt, hogy úgy mondjam. Dr. Kennedy, a bátyja, sok-sok évvel idősebb volt, és mindig a könyveit bújta. Ha nem volt távol az iskolában, bizony csak egymagában játszott…
– Miss Marple, aki hátul, a fal mellett ült, szelíden megkérdezte:
– Ugye, maga egész életében Dillmouth-ban élt?
– Óh igen, madám. Apámnak farmja volt, ott fent a domb mögött… mindig is Rylandsnek hívták. Fiai nem voltak, és az ő halála után anya már nem tudta fenntartani, ezért aztán eladta, majd megvette azt a kis csecsebecsés üzletet a High Street másik végén. Igen, egész életemben itt éltem.
– És gondolom, mindent tud mindenkiről Dillmouth-ban?
– Na igen, persze, ez akkortájt még csak afféle kisvároska volt. Ámbár már régen is, amennyire csak vissza tudok emlékezni, itt mindig nagyon sok nyaraló nyüzsgött. Rendes, csendes emberek, akik minden évben visszatértek, nem ezek a kirándulók és társas utazók, akik ma járnak ide. Azok jó családok voltak, akik az évek során mindig ugyanahhoz a házigazdához jöttek vissza.
– Föltételezem – mondta Giles –, hogy maga ismerte Helen Kennedyt, mielőtt még Mrs. Halliday lett.
– Nos, hogy úgy mondjam, tudtam róla, és valószínűleg össze is találkoztam vele. Személyesen azonban nem ismertem őt egészen addig, amíg szolgálatba nem álltam ott…
– És maga kedvelte őt? – kérdezte Miss Marple. 
Edith Pagett feléje fordult.
– Igenis, madám, kedveltem – jelentette ki, valami kis kihívással a hangjában. – Engem nem érdekel az a sok mendemonda. Mindig olyan aranyos volt hozzám, amilyen csak lehetett. Soha nem képzeltem, hogy olyasmit fog tenni, amit megtett. Elállt tőle a lélegzetem, el bizony. Noha, képzelheti, milyen hangos lett itt a szóbeszéd…
Hirtelen elharapta a szót, és bocsánatkérően nézett Gwendára.
Gwenda erélyesen válaszolt:
– Magam is szeretném tudni – mondta. – Kérem, ne higgye, hogy megbánt engem, ha bármit is mond. Nem az édesanyám volt…
– Hát az bizony igaz, madám.
– És látja, mégis mennyire gyötörjük magunkat… hogy megtaláljuk őt. Ő elment innen… és úgy látszik, hogy teljesen szem elől vesztettük. Nem tudjuk, most hol él, vagy hogy egyáltalában él-e… És vannak bizonyos elképzelések…
Tétovázott, és Giles gyorsan közbevágott:
– Jogos elképzelések. Nem tudjuk, hogy halottnak tételezzük-e föl vagy… vagy minek.
– Óh, nagyon is megértem. Az unokanővérem férje elment… ez az Ypres-i csata után történt, és rengeteg izgalom támadt a holtá nyilvánítás és más efféle körül. Rettentően fölzaklatták szegény unokanővéremet. Természetesen, uram, szíves örömest elmondok bármit, ami segíthet maguknak valamilyen módon… én egyáltalán nem tartom idegennek magukat. Miss Gwenda meg az ő „winnie" nevezetű mazsolái. Olyan viccesen mondta mindig…
– Ez nagyon kedves magától – vágott közbe Giles. – Tehát, ha nem veszi rossz néven, mindjárt ki is bököm, ami a bögyömben van. Mrs. Halliday váratlanul ment el hazulról, ha jól értettem.
– Igen, uram, és ez mindenkinek hatalmas megrázkódtatást okozott… különösen az őrnagynak, szegény embernek. Teljesen összeomlott.
– Most meg fogom kérni magát, hogy teketória nélkül pakoljon ki… Van valami ötlete, hogy ki volt az az ember, akivel elment?
Edith Pagett megrázta a fejét.
– Ez az, amit dr, Kennedy is kérdezett tőlem… és én nem tudtam megmondani. Lily se tudta. És persze, hogy Layonee, külföldi lévén végképp nem tudott róla semmit.
– Nem tudja – mondta Giles. – És nem is sejt valamit? Olyan régen történt az az eset, most már nem kell tapintatoskodnia… még akkor sem, ha a gyanú teljesen téves is. Bizonyos, hogy akkoriban gyanakodott valakire.
– Nos, hát persze gyanakodtunk… de gondolhatja, hogy az nem volt több, mint afféle képzelgés. És ami engem illet, én soha nem láttam egyáltalán semmit. De Lilynek, akinek, mint már említettem, jól felvágták a nyelvét, Lilynek bizony sok minden szemet szúrt… már hosszú idő óta. „Jegyezd meg a szavaimat" szokta mondani, „ez a pasas szerelmes bele. Ha látnád, hogy néz föl rá, amikor asszonyunk kitölti neki a teát! És hogy a felesége olyankor milyen vasvilla pillantásokat lövell felé!…"
– Értem. És ki volt az… az… a pasas?
– Hát, tartok tőle, uram, épp a nevére nem emlékszem. Nem, sajna, ennyi év után. Valamilyen kapitány… Esdale… nem, nem ez volt… Emery… nem. Valahogy az az érzésem, hogy a neve E-vel kezdődik. Vagy tán mégis H-val? Valahogy szokatlan forma név. De az elmúlt tizenhat év alatt soha nem jutott eszembe. Ő és a felesége a Clarence Hotelben laktak.
– Nyaralók voltak?
– Igen, de úgy vélem, vagy ő vagy mindkettőjük… már előzetesen is ismerték Mrs. Hallidayt. Elég gyakran jöttek a házba. Végül is Lily szerint az a férfi belepistult Mrs. Hallidaybe.
– És a feleségének ez nem nagyon tetszett.
– Nem, uram… de ne felejtse, én egy pillanatig sem hittem, hogy valami rossz lehet a dologban. És még ma nőm tudom, hogy mit gondoljak.
Gwenda megkérdezte: – Akkor is itt voltak még… a Royal Clarence-ben… dinikor Helen… a mostohaanyám elment?
– Amennyire én emlékszem, egyidőben mentekel, egy nappal előbb, vagy egy nappal később… mindenesetre eléggé egy időben ahhoz, hogy ez szóbeszédre adjon okot. De soha nem hallottam semmi határozottat. Ha volt netán valami, azt nagyon titkolták. Minden csoda három napig tart… az is afféle csoda volt, hogy Mrs. Halliday ilyen váratlanul elment. Az emberek ugyan azt rebesgették, hogy mindig is könnyelmű volt… én magam azonban sohasem tapasztaltam ilyesmit. Semmi kedvem nem lett volna velük menni Norfolkba, ha ilyesmit gondoltam volna róla.
Egy pillanatra három ember bámult rá feszülten. Aztán Giles így szólt:
– Norfolk? Norfolkba szándékoztak menni?
– Igen, uram. Vettek ott egy házat. Mrs. Halliday három héttel előbb beszélt nekem róla… mielőtt ez az egész történt. Megkérdezte tőlem, velük tartanék-e, ha majd elköltöztek, és én azt feleltem, hogy szíves örömest. Végül is soha nem voltam távol Dillmouth-tól és azt gondoltam, talán tetszeni fog nekem az a kis változatosság… nos, ebből is látszik, hogy szerettem a családot.
– Soha nem hallottam, hogy házat vásároltak Norfolk-ban – mondta Giles.
– Nos, ez érdekes, hogy ezt kell mondania, uram, mert Mrs. Halliday úgy látszott, nagyon titkolja a dolgot. Megkért engem, hogy egyáltalán ne beszéljek róla… ezért természetesen nem is beszéltem, de ő már jó ideje el akart menni Dillmouth-ból. Unszolta Halliday őrnagyot, hogy menjenek, de az őrnagy szerette Dillmouth-t. Sőt, úgy emlékszem, írt is Mrs. Findeysonnak, a St. Catherine-Lak tulajdonosának, hogy megkérdezze, nem szándékozik-e eladni. Mrs. Halliday azonban nagyon ellenezte ezt. Úgy látszott, nagyon Dillmouth ellenes lett. Sőt, úgy gyanítottam, valóságos rémülettel tölti el az, hogy itt maradnak.
A szavak egészen természetesen hangzottakéi, mégis ezeknek a csengésére a három hallgató ember dermedten figyelt föl.
Giles így szólt:
– Nem gondolja, vajon nem azért akart Norfolkba menni, hogy közel legyen hozzá… ahhoz a férfihoz, akinek a nevére nem emlékszik?
Edith Pagett lehangoltan nézett rá.
– Óh, valóban nem, uram. Erre nem gondoltam volna. És egy pillanatig sem gondolom most sem. Emellett azért sem gondolok ilyet… most már emlékszem… mert valahonnan egészen északról jöttek, a hölgy és a férje. Northumberlandből. Úgy gondolom, onnan. Végül is, szerették délen tölteni a szabadságukat, mert itt lent olyan jó langyos az éghajlat.
Gwenda megkérdezte:
– Valamitől félt, nem igaz? Vagy valakitől? Már úgy értem a mostohaanyám.
– Most, hogy ezt kérdezi, visszaemlékszem…
– Igen?
– Egy napon Lily bejött a konyhába. Előzetesen a lépcsőn törölte a port, és azt újságolta: Jó kis kalamajka!…" Néha nagyon közönségesen tudott beszélni ez a Lily, ez az ő szóhasználata, bocsássanak meg nekem… Én megkérdeztem, mire gondol, és elmondta, hogy az asszony bejött a kertből a férjével a nappaliba, és mivel a hallba vezető ajtó nyitva maradt, Lily hallotta, mit beszéltek. .. „Félek tőled", ezt mondta Mrs. Halliday. „És a hangján hallatszott, hogy be van gyulladva", mondta Lily. „Már jó ideje félek tőled. Őrült vagy. Nem vagy épeszű. Menj el, és hagyj engem békében. Békén kell hagynod engem. Meg vagyok rémülve. Azt gondolom, tudat alatt mindig is féltem tőled…"
– Valami ilyesfélét mondott Mrs. Halliday… persze ma már nem tudom pontosan ismételni a szavakat. De Lily nagyon komolyan vette a hallottakat, és ezért amikor az a sok minden megtörtént, ő…
Edith Pagett hirtelen elnémult. Különös, ijedt kifejezés tűnt föl az arcán.
– En nem úgy gondolom, én bizonyos vagyok, hogy… – folytatta. – Bocsásson meg asszonyom, a nyelvem min denfélét összehord…
Giles szelíden biztatta:
– Kérem mondja el nekünk, Edith. Higgye el, valóban fontos, hogy mindent tudjunk. Ennek ma már sok ideje, de nekünk tudnunk kell róla…
– Nem kellett volna elmondanom, biztos vagyok benne – suttogta Edith kétségbeesetten.
Miss Marple megkérdezte:
– Mi volt az, amit Lily hitt vagy nem hitt? 
Edith Pagett bocsánatkérően folytatta:
– Lily mindig is olyan lány volt, aki fejébe vett minden féle bolondságot. Soha nem vetettem ügyet rájuk. Mindig is imádott moziba járni, és ettől nagy csomó buta, könnyfacsarós bogara támadt. Azon az éjjelen, amikor azok a dolgok történtek, szintén moziba ment… de ráadásul Layonee-t is magával vitte… és ezt nagyon helytelenül tette, és ezt meg is mondtam neki. „Óh, semmi baj" felelte, „Ettől még nem marad a gyerek egyedül a házban. Te is itt vagy lent a konyhában, és később az úr meg az asszony is hazajönnek, és különben is, ez a kislány soha nem ébred föl, ha már egyszer elaludt…" Mégis nagyon helytelenül cselekedett, és ezt meg is mondtam neki, noha arról fogalmam sem volt, hogy ezek után Layonee mégis elment. Ha tudtam volna, fölszaladtam volna, hogy meg nézzem a kicsit… már úgy értem magát, Miss Gwenda, hogy minden rendben van-e. A konyhában semmit sem lehetett hallani, ha a párnázott ajtót becsuktuk.
Edith Pagett szünetet tartott, majd így folytatta:
– Volt valami vasalni valóm. így aztán az este gyorsan telt, és az első, amit észleltem, hogy dr. Kennedy kijött a konyhába, és megkérdezte, hol van Lily. Én azt feleltem, hogy ez a szabad estéje, de minden pillanatban itthon lehet már, és pontosan úgy is lett, abban a percben lépett be, és a doktor fölvitte magával az emeletre, az asszony szobájába. Mr. Halliday azt akarta tudni, hogy a felesége elvitt-e magával ruhákat, és milyeneket. Ezért aztán Lily körülnézett, és megmondta neki, aztán lejött hozzám. Borzasztóan izgatott volt. „Meglógott", mondta. „Megszökött valakivel. Az úr teljesen kiborult. Rohama van vagy mi. Láthatólag hatalmas megrázkódtatás érte. Nagy bolond. Előre kellett volna látnia, hogy ez lesz belőle"… „Nem lett volna szabad így beszélned" mondtam. „Honnan tudod, hogy elment valakivel? Talán táviratot kapott valamilyen beteg rokonától!"… „Francnyavalyától kapott, nem a beteg pereputtyától", felelte Lily (mint említettem, nagyon közönségesen beszélt)… „Búcsúlevelet hagyott…" „Kivel szökött meg?", kérdeztem. „Na, kire gondolsz?", kérdezte Lily. „Nem valószínű, hogy Mr. Higgadtképű Fane-nel, azzal a birkaszeművel, aki úgy sompolyog utána, mint valami elhajkurászott kutya!" Így aztán azt kérdeztem: „Úgy véled, hogy a kapitánnyal… azzal a hogyishívjákkal?" És ő azt felelte: „Őrá tippelek. Nem is a mi titokzatos ifjoncunkra, a flancos kocsiban." (Ezt a butaságot mi találtuk ki, amikor viccelődtünk. És én azt mondtam: „Nem hiszem, Mrs. Halliday nem tenne ilyesmit. Soha nem tenne ilyesmit!"… És Lily rávágta: „Nos, úgy látszik, mégis megtette." Edith Pagett eltöprengett, majd kisvártatva így folytatta: – Tudja mindez még este történt. De később, fent a hálószobánkban… Lily fölébresztett engem. „Figyelj ide", mondta. „Itt minden hibádzik"… „Mi hibádzik", kérdeztem. És ő azt felelte: „Azok a ruhák…" „Mi a fenéről beszélsz?", kérdeztem. „Figyelj ide Edith", mondta. „Én végignéztem a ruhákat, mert a doktor fölszólított rá. És hiányzik egy bőrönd, egy kézitáska, és annyi ruha, amennyi ezekbe belefér… de azok nem a megfelelő ruhák…" „Mire gondolsz?", faggattam, és Lily azt válaszolta: „Elvitt egy estélyi ruhát, az ezüstszürkét, de nem vitte el az estélyi övet s a karperecet, sem a cipőt, ami passzol hozzá, és elvitte az aranyszínű brokát estélyi topánt, nem az ezüstszíjast. És elvitte a zöld gyapjúkosztümjét… amelyet csak késő ősszel szokott hordani, de nem vitte el azt a csinos pulóverét, és elvitte a csipkeblúzait, amelyeket csak a városi kosztümjéhez visel. Ohó, és a fehérneműk! Ott is csak a selejtes holmik vannak! Jegyezd meg a szavamat, Edie", mondta Lily. „… Mrs. Halliday egyáltalán el sem ment. Az úr eltette láb alól…"
Edith Pagett mélyet sóhajtott, aztán szapora szóval tovább beszélt:
– Nos, ettől aztán fölébredtem. Fölültem, és megkérdeztem, hogy mi a csodáról is beszél. „Ez pont úgy van, mint a Világ hírekben az elmúlt héten.", mondta Lily. „A gazdánk rájött, hogy a feleségének viszonya van, megölte, levitte a pincébe, és eltemette a padló alá. Te azért nem hallottál semmi neszt, mert ez a bejáratnál, a hall alatt van. Hát ezt tette Mr. Halliday, aztán összecsomagolta a koffert meg a kézitáskát, hogy úgy lássék, mintha az asszony megszökött volna. Pedig hát most ott van… a pincepadló alatt. Az a nő nem hagyta el élve ezt a házat…" Akkor jól megmondtam neki a véleményemet, amiért ilyen borzalmakról beszél. Ámbár meg kell mondanom, más nap reggel leosontam a pincébe. Ott azonban minden olyan volt, mint rendesen, senki nem bolygatott meg sem mit, és senki sem ásott föl semmit… Na és akkor fölmentem Lilyhez, és jól megmondtam neki, hogy bolondot csinált magából, de ő ragaszkodott ahhoz, hogy az úr kicsinálta a feleségét. „Emlékezz vissza, hogy halálra volt rémülve tőle! Hallottam, amikor ezt mondta neki…" „Hát éppenséggel ez az, amiben tévedsz, kisanyám" mondtam, „ mert az úr egyáltalán nem követhette el azt a dolgot. Épp azon a napon, amikor ezt mesélted nekem, kinéztem az ablakon, és ki más, mint az úr, jött le a domboldalon a golfütőivel, ezért tehát nem ő lehetett az, aki az asszonnyal vitatkozott a nappaliban. Az valaki más volt…"
A szavak hosszasan visszhangzottak a kényelmes, egyszerű nappaliban. Giles lágyan, lehelet halkan suttogta:
– Az valaki más volt…

A CÍM

A Royal Clarence a legrégibb szálloda volt a városban. Lágyan félkörívű homlokzata amolyan antivilágbeli hangulatot árasztott. Még manapság is vonzotta az olyan családokat, amelyek egy hónapra jöttek a tengerpartra.
Miss Narracott, a portáspult mögött trónoló, negyvenhét év körüli, telt keblű hölgy, fölöttébb régimódi frizurát viselt.
Előrehajolt Gileshez, akit tévedhetetlen szeme „a mi kedves vendégeink" kategóriába sorolt. És Giles – ha akarta, jól pergett a nyelve, és behízelgő modorával bárkit meghódított – jó kis mesét tálalt fel. Fogadott a feleségével, hogy lakhatott-e a keresztanyja itt a Royal Clarence-ben tizennyolc évvel ezelőtt. A felsége kijelentette, hogy a vita sohasem dönthető el, mert ennyi idő múltán a bejelentőkönyvet bizonyára már régen eldobták. Ő maga viszont azt állítja, hogy az képtelenség, mert ilyen cég, mint a Royal Clarence, minden bizonnyal megőrzi a régi könyveit. Valószínűleg még száz évre visszamenőleg is vissza tudnak keresni.
– Nos, nem egészen, Mr. Reed. De valóban megőrizzük a Régi Látogatók Könyveit, ahogy elneveztük őket. Azokban is roppant érdekes nevek vannak. Lám, király őfelsége is megszállt itt egyszer, még wales-i herceg korában, Adlemar Holstein-Rotz hercegnő pedig valaha minden télen eljött az udvarhölgyével. És volt néhány nagyon híres írónk, meg Mr. Dovery, a portréfestő…
Giles az alkalomhoz illő áhítatos érdeklődést és tiszteletet tanúsított, nyájassága pedig tüstént elnyerte jutalmát, mert a dús keblű delnő nyomban előkereste és odacipelte a szóban forgó évfolyam százszorszent kötetét.
Gilesnek először át kellett esnie persze azon, hogy az Illusztris neveket sorra föllapozták és megmutatták neki, utána azonban fölüthette az augusztus hónapot.
Igen, valóban ott volt a keresett bejelentés.
Richard Erskine kapitány és felesége, Anstell Manor, Northumberland, július 27 – augusztus 27.
– Szabad volna ezt kimásolnom?
– Természetesen, Mr. Reed. Tessék papír és tinta… Óh, önnek töltőtolla van. Bocsásson meg, egy pillanatra ki kell mennem a külső irodába…
Egyedül hagyta a nyitott könyvvel, és Giles munkába kezdett.
Amikor visszatért Hillside-ba, Gwendát a kertben találta, a fűszegély fölé hajolva gyomlált.
Fölegyenesedett, és kérdőn pillantott rá.
– Sikerrel jártál?
– Igen, gondolom, ezek bizonyára ők.
Gwenda csöndesen elolvasta a szavakat:
– Anstell Manor, Daith, Northumberland. Igen. Edith Pagett Northumberlandet mondott. Kíváncsi vagyok, vajon még mindig ott élnek-e?
– Nos, el kell mennünk, és megnéznünk.
– Igen… igen, mégpedig mielőbb… mikor?
– Amilyen hamar csak lehet. Holnap? Kocsiba ülünk, és felhajtunk. Ez az út kissé többet is megmutat neked Angliából.
– Tegyük föl, hogy meghaltak… vagy elköltöztek, és valaki más él már ott… Akkor mit csinálunk?
Giles vállat vont.
– Akkor hazajövünk, és elindulunk valamilyen másik nyomon. Mellesleg írtam Kennedynek, és megkértem, hogy küldje el azokat a leveleket, amelyeket Helen a távozása után írt… ha még mindig megvannak neki… és olyan mintát is, amely biztosan Helen keze írása.
– Bár érintkezésbe léphetnénk más hajdani alkalmazottakkal is… Például Lilyvel, aki azt a masnit kötötte Thomasra.
– Azért ez muris, hogy erre visszaemlékszel, Gwenda.
– Ugye? Emlékszem Tommyra is. Fekete volt, fehér foltokkal, és három aranyos kölyköt szült.
– Micsoda? Thomas?!
– Igen. Thomasnak hívtuk… de a valóságban Thomasinának bizonyult. Tudod, milyenek a macskák. Hanem Lilyre visszatérve… kíváncsi vagyok mi lett belőle… Úgy látszik, Edith Pagett teljesen elvesztette szem elől. Lily nem erről a környékről származott… és amikor kilépett a St. Catherine-Lakból, Torquay-ban helyezkedett el. Egyszer vagy kétszer írt, de ez volt minden. Edith azt mondja, hogy férjhez ment, de nem tudja, kihez. Ha elő tudnánk keríteni, sok mindent megtudhatnánk tőle.
– És talán Léonie-ról is, a pesztonkáról.
– Talán… ámbár ő külföldi volt, és nem sokat foghatott föl abból, ami lejátszódott. Tudod, őrá egyáltalán nem emlékszem. Nem… Lily az, aki használható lenne. Lily volt az élesszemű… Már tudom, Giles!… Adjunk fel még egy hirdetést… egy neki szóló hirdetést… Lily Abbott volt a neve.
– Igen – mondta Giles. – Ezt megpróbálhatjuk. És döntöttünk, holnap északra megyünk, és meglátjuk, mit tudunk meg ezekről az Erskine-ékről.

ANYJA FIACSKÁJA

– Leülni! Henry!– mondta Mrs. Fane az asztmás spánielnek. Az eb nedves szeme falánkan fölparázslott. – Még egy lángost, Miss Marple, ameddig még meleg?
– Köszönöm. Olyan ízletes lángosok. Önnek kiváló szakácsnője van.
– Louisa csakugyan nem rossz. Feledékeny, mint mindegyik. És semmi változatosság a pudingjaiban… Meséljen nekem, hogy van mostanában Dorothy kerti isiásza? Annak az áldozata szokott lenni. Főleg az idegei betegek, az a gyanúm.
Miss Marple sietett vendéglátóját lekötelezni közös ismerősük betegségeinek részleteivel. Milyen szerencse, gondolta, hogy Angliában szétszóródott számos barátja és rokonsága körében sikerült találnia egy hölgyet, aki ismerte Mrs. Fane-t, és írt is neki, megemlítette: Miss Marple jelenleg Dillmouth-ban tartózkodik, és milyen aranyos lenne, ha a drága Eleanor meghívná őt valamilyen alkalomból.
Eleanor Fane-nek, ennek a magas, parancsoláshoz szokott, acélszürke szemű, hullámos fehér hajú asszonyságnak az arcbőre a csecsemők hamvas, rózsaszín-fehér árnyalatával tündökölt, meghazudtolva azt a közhiedelmet, hogy semmiféle babaszerű lágyság nincs a lényében.
Megtárgyalták Dorothy betegségeit – vagy talán képzelt betegségeit –, majd folytatták Miss Marple egészségi állapotával, Dillmouth levegőjével és az ifjabb nemzedék javarészének általában gyatra testi erőnlétével.
– Ha én gyerek lennék, velem bizony nem tudnák megetetni a recsegős kukoricapelyheiket! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Mrs. Fane. – Én semmi ilyesmit nem engedélyeztem az én gyermekeim étrendjében.
– Nem csak egyetlen fia van? – kérdezte Miss Marple.
– Három. A legidősebb, Gerald, Szingapúrban van, a Távol-keleti Banknál. Róbert a hadseregben szolgál… – Mrs. Fane megszívta az orrát. – Római katolikus lányt vett feleségül – mondta jelentőségteljesen. – Tudja, hogy ez mit jelent! Az összes gyerek a katolikus vallásban fog felnőni. Hogy Róbert apja mit szólna ehhez, azt nem tudom. A férjem nagyon hívő tagja volt az Anglikán Egyháznak. Mostanában alig hallok Róbertről. Kifogásoltam néhány olyan dolgot, amit tisztán az ő érdekében ajánlottam neki. Én hiszek abban, hogy őszintének kell lennünk, és pontosan azt kell mondanunk, amit az ember gondol. Véleményem szerint a házassága roppant balfogás volt, Megjátszhatja a boldog házasembert, szegény fiú… ón azonban még azt sem tudom elhinni, hogy egyáltalában kielégítő lenne ez a frigy.,.
– A legfiatalabbik fia nem nősült meg?
Mrs. Fane bólintott.
– Nem. Walter itthon él. P kissé törékeny… már gyermekkorában is az volt… és mindig is nagyon gondosan kellett vigyáznom az egészségére. (Nemsokára személyesen is itt lesz.) Én nem is tudom elmondani önnek, hogy milyen gondos és hűséges fiú. Igazán, valóban nagyon szerencsés asszony vagyok, hogy ilyen fiam van.
– És ő sohasem gondolt házasságra? – érdeklődött Miss Marple.
– Walter mindig azt mondja, hogy terhesnek és bosszantónak találja a modern fiatal nők társaságát. Nem vonzzák őt az effélék. Ő és én olyan sok mindenben hasonlóak vagyunk, hogy tartok tőle, sehova nem jár el, legalábbis nem annyit, amennyit kéne. Esténként Thackerayt olvas föl nekem, és rendszerint pikét kártyával lejátszunk egy partit. Walter amolyan igazi otthon gubbasztó madár.
– Jaj de kedves – mondta Miss Marple. – P mindig is tagja volt a cégnek? Valaki azt mondta nekem, hogy önnek van egy fia, aki kint élt Ceylonban, mint teaültetvényes, bár bizonyára tévedett.
Mrs. Fane arcán enyhe kis rosszallás suhant át. Vendégét megkínálta dióssüteménnyel, és felvilágosítással szolgált.
– Ez még nagyon fiatal korában történt. Az ifjúkori föllángolások közé sorolható. Hiszen a fiúgyermek mindig is vágyik ki a világba. Az igazság az, hogy lány lappangott n dolgok hátterében. A lányok olyan csapongók tudnak lenni…
– Óh igen, valóban. Az én saját unokaöcsém, emlékszem…
Mrs. Fane ellenállhatatlanul előrelendült, tudomást som vett Miss Marple unokaöccse női.
Erősen tartotta megszerzett pozícióját, mert szerfölött megörült a lehetőségnek, hogy emlékeit elmondhatja a drága Dorothy szeretetreméltó barátnőjének.
– Ez a lány a legkevésbé; sem látszott megfelelőnek… ahogyan az már lenni szokott. Óh, nem holmi színésznőre vagy ehhez hasonlóra gondolok. A helyi orvos húgáról van szó… sőt inkább a lányáról, hiszen valóságosan sok évvel fiatalabb… és ez a szegény ember nem is sejtette, hogyan kellene fölnevelni azt a lányt. A férfiak olyan gyámoltalanok, nem igaz? Az a leányzó szinte felügyelet nélkül lógicált össze-vissza, először eljegyezte magát holmi fiatalemberrel az irodában… valami kis írnokkal, nagyon is nem kielégítő jellemű fickóval. Meg kellett szabadulniuk tőle. Többször is kiadott bizalmas tájékoztatást. Mindenesetre, ez a lány, Helen Kennedy, állítólag nagyon csinos volt. Én a magam részéről nem így vélekedem. Mindig is úgy véltem, hogy festi a haját. Walter azonban, szegény fiú, rettenetesen belehabarodott. Amint mondtam, az a lány egyáltalán nem volt jó parti, se pénz, se kilátások, ráadásul nem is az a fajta teremtés, akit az ember szívesen fogadna menyéül. De hát mit tehet egy anya? Walter megkérte a kezét, és az a perszóna visszautasította. A fiamnak ezután támadt az az ostoba ötlete, hogy kimegy Indiába, és teaültetvényes lesz. A férjem azt mondta: „Hagyjuk, hadd menjen"… noha természetesen nagyon csalódott volt. A jövőről azt tervezte, hogy Walter majd belép hozzá a cégbe, és Walter letette az összes vizsgát, meg mindent. És most mégis így álltak a dolgok. Valóban, ezek a fiatal nők csak bajt okoznak.
– Óh tudom, az unokaöcsém…
Mrs. Fane megintcsak lesöpörte a terítékről Miss Marple unokaöccsét.
– Így aztán a drága fiú kiment Assamba, vagy talán Bangaloréba… igazán, már nem is emlékszem ennyi év múltán. És én nagyon oda voltam, mert tudtam, hogy az egészsége nem fogja bírni. És nem volt kint még egy évig sem (nagyon jól megállta a helyét, Walter mindig mindent nagyon jól végzett), amikor, nem fogja elhinni, ez a pimasz kis csitri megváltoztatta a szándékát, és írt neki, hogy mindezek után szeretne férjhez menni hozzá.
– Istenem, Istenem – forgatta a fejét Miss Marple.
– Összeszedte a holmiját, kiváltotta az útlevelét… és mit gondol, mi volt annak a leányzónak a legközelebbi húzása?
– El sem tudom képzelni!
Miss Marple feszült figyelemmel hajolt előre.
– Szerelmi kalandba kezdett egy nős emberrel, ha éppen tudni akarja. A hajón alakult ki. Nős ember, három gyermekkel, úgy hiszem. Mindenesetre Walter a parton várta, és az első dolog, amit a lány tett, az volt, hogy közölte vele, nem megy hozzá feleségül ezek után. Hát nem lehet ezt gonoszságnak nevezni?
– Óh, valóban az. Ez nyilván teljesen összetörte az ön fiának az emberi természetbe vetett hitét.
– Ez a lány a maga valódi mivoltában mutatta meg neki, milyen az emberi állhatatlanság. De látja, a nőknek ez a fajtája mindenből kimászik.
– A fia nem… – Miss Marple tétovázott – nem vette zokon a lány viselkedését? Sok ember rettenetes dühbe gurult volna.
– Walter mindig is csodálatos önuralommal rendelkezett. Bármennyire is fölháborodik, vagy bosszankodik valamin, soha nem mutatja ki.
Miss Marple eltűnődve fürkészte az acélos lelkű anyát, majd habozva bocsájtotta ki tapogatózó csápját.
– Ez talán azért van így, mert nagyon mélyen érinti? Az ember néha igazán elcsodálkozik a gyerekeken. Némelykor egészen váratlanul kirobban egyik-másik, akiről az ember azt gondolná, hogy semmi sem izgatja az égvilágon. Van olyan érzékeny természet, amelyik nem tud kifejezésre jutni mindaddig, míg el nem hajszolják a tűrőképessége határáig.
– Ah, hát roppant érdekes, ahogy ezt mondja, Miss Marple! Nagyon is jól emlékszem. Gerald és Róbert, tudja, mindkettő élénk és mindig harcra kész. Ami teljesen természetes, persze, egészséges fiúgyermekeknél.
– Óh persze, teljesen természetes.
– Hanem a drága Walter, az mindig olyan nyugodt és türelmes. Emlékszem egyszer, valamikor, Róbert megkaparintotta Walter repülőmodelljét… Walter maga építette több napi munkával, mert olyan türelmes, és a keze olyan ügyes… és Róbert, aki aranyos, élénk eszű, de szeles fiúcska volt, összetörte. És amikor beléptem a tanulószobába, Róbert a padlón feküdt, mert Walter rátámadt piszkavassal, és gyakorlatilag leütötte… Én, mivel nem tehettem mást hamarjában, egyszerűen leráncigáltam róla Waltert. Állandóan azt ismételgette: „Akarattal tette… akarattal tette!… meg fogom ölni…" Tudja egészen megijedtem. A fiúk úgy átélik az efféle dolgokat, nem igaz?
– Igen, valóban – mondta Miss Marple. Szeme gondterheltté vált.
Visszatért a korábbi témához.
– És így az eljegyzés véglegesen felbomlott. Mi történt a lánnyal?
– Hazajött. És képzelje, újabb szerelmi ügybe csöppent a visszaúton, és ez alkalommal hozzáment a férfihoz. Valamilyen özvegyemberhez, aki egy kislányt nevelt. Olyasféle férfi, aki éppen akkor vesztette el a feleségét, mindig védtelen célpont… gyámoltalan, szegény alak. Hozzáment feleségül, és itt telepedtek le, a város túlsó végén… a St.Catherine-villában… a kórház mellett. Nem tartott sokáig, természetesen… még abban az évben elhagyta a férjét, valamilyen férfival megszökött.
– Istenem, Istenem! – Miss Marple megértéssel csóválta a fejét. – milyen szerencse, hogy az ön fia megmenekült.
– Hát ez az, amit én is mindig mondogatok neki.
– És ezért adta föl a teaültetvényt, mert az egészsége nem bírta?
Mrs. Fane kissé rosszalóan ráncolta össze szemöldökét.
– Az az életmód egyáltalán nem illett az egyéniségéhez – mondta. – Mintegy hat hónappal a lány hazajövetele után jött vissza.
– Kínos lehetett – kockáztatta meg Miss Marple, – ha az ifjú hölgy ténylegesen itt lakott. Ugyanabban a városban…
– Walter csodálatos volt – jelentette ki Walter anyja. – Teljesen úgy viselkedett, mintha mi sem történt volna. Nekem magamnak is azt kellett gondolnom (és valóban azt is mondtam akkoriban), hogy tanácsos lenne véglegesen szakítani… és hogy mindezek után, a találkozások kínosak lehetnek mindkét félnek. Walter azonban ragaszkodott hozzá, hogy továbbra is barátságban maradjanak. Nyájas fesztelenséggel meg-meglátogatta a családot, és játszott a gyermekkel… Egyébként, hallatlanul érdekes, a gyermek visszajött ide! Mostanra már persze felnőtt, férjhez ment. Eljött Walter irodájába valamelyik nap, hogy végrendeletet csináltasson. Reed, ez a neve most. Reed.
– Mr. és Mrs. Reed? Ismerem őket. Olyan kedves, keresetlen fiatal pár. Muris, hogy most… hogy épp Ő az a gyermek…
– Az első feleség gyermeke. Az első feleség Indiában halt meg. Szegény őrnagy… elfelejtettem a nevét… Hallway vagy valami hasonló… teljesen összetört, amikor ez a csélcsap nőszemély elhagyta őt. Miért kell a legrosszabb némbernek mindig a legjobb férfit magához vonzani, ezt a rejtélyt nehéz fölfedni.
– És a fiatalember, akivel eredetileg eljegyezte magát? Valamilyen írnokkal, ha jól emlékszem, úgy mondta, a fiának az irodájában. Mi történt vele?
– Nagyon jól boldogult. Jó csomó társasautóbusz-járata van. Sárga nárcisz-buszok. Afflick sárga Nárcisz Buszai. Világos-sárga színűre mázolt kocsik. Nagyon parlagi a világ manapság.
– Afflick? – kérdezte Miss Marple.
– Jackie Afflick. Gátlástalan, rámenős pasas. Mindig is elszántan arra törekedett, hogy fölkapaszkodjék az uborkafára. Valószínű, hogy azért is kezdett ki Helen Kennedy-vel. Orvos húga és jó családból való úrilány… gondolta, ezzel akarta megjavítani a társadalmi helyzetét.
– És ez a Helen soha többé nem jött vissza Dillmouth-ba?
– Nem, hála Istennek, ettől megmenekültünk. Mostanra már valószínűleg teljesen elzüllött. Én magam őszintén sajnáltam dr. Kennedyt. Igazán nem az ő hibája. A doktor úr apjának a második felesége afféle könnyűvérű kis teremtés volt, évekkel fiatalabb a férjénél. Helen tőle örökölte a zabolátlan, csapodár természetét, úgy gyanítom. És mindig is ezt gondoltam…
Mrs. Fane elhallgatott, majd más hangon folytatta.
– Walter megjött!
Anyai füle megkülönböztetett bizonyos jól ismert zajokat a hallban. Az ajtó kinyílt, és Walter Fane belépett.
– Fiam, ez itt Miss Marple… Húzd meg a csengőt, fiam, friss teát kérünk.
– Ne aggódj, anya. Már ittam egy csészével.
– Természetesen mi akarunk friss teát… és néhány pirítóst, Beatrice – tette hozzá a szobalánynak, aki megjelent, hogy kivigye a teáskannát.
– Igenis, asszonyom.
Walter Fane, kedves, szeretetreméltó mosollyal, így szólt:
– Attól tartok, anyám elkényeztet engem.
Miss Marple udvariasan tiltakozott, de közben figyelmesen tanulmányozta az újonnan érkezettet.
Szelíd, nyugodt külsejű férfiú, kissé szégyenlős és bocsánatkérő modorú… színtelen. Nehezen meghatározható személyiség. A fiatalembereknek az az odaadó fajtája, akit a nők semmibe vesznek és csak azért mennek hozzá férjhez, mert az a férfi, akit szeretnek, nem viszonozza érzelmeiket. Walter, aki mindig kéznél van. Szegény Walter, a mama kedvence… A kis Walter Fane, a pubi, aki piszkavassal támadt a bátyjára, hogy megölje…
Miss Marple csodálkozott.

RICHARD ERSKINE

Az Anstell-kastély meglehetősen ridegnek hatott. A ház fehéren emelkedett ki a kopár dombok sötét hátteréből. Kanyargó út vezetett föl a sűrű bokrok közt. Giles odafordult Gwendához.
– Miért is jöttünk? Mit is tudunk mondani?
– Ezt már kidolgoztuk.
– Hát igen, amennyiben majd alkalmazható. Tiszta szerencse, hogy Miss Marple unokatestvérének a nagynénjének a sógora, vagy ki a csudája, itt lakik a közelben… Hanem holmi társaságbeli vizittől azért még messze van az, hogy a házigazdát a régmúlt szerelmi kalandjáról faggasd.
– És ráadásul olyan sok évvel ezelőttiről! Talán… talán egyáltalán nem is emlékszik már a lányra.
– Talán nem. És talán soha nem is esett meg semmilyen szerelmi kaland.
– Giles, lehet, hogy világraszóló bolondot csinálunk magunkból?
– Nem is tudom… Néha úgy érzem. Nem tudom, miért foglalkozunk egyáltalában ezzel az egésszel. Mit számít ez ma már?
– Ennyi idő múltán… Igen, tudom… Miss Marple és dr. Kennedy mindketten azt mondták, hogy _hagyjuk abba az egész ügyet"… Miért nem hallgattunk rájuk, Giles? Mi okozza azt, hogy folytatjuk? Talán ő?
– Ő?
– Helen. P az, aki miatt én emlékszem? Az én gyerekkori memóriám lenne az egyetlen kapcsolat, ami összeköti az élő világgal… az igazsággal? Helen az, aki felhasznál engem… és téged… arra, hogy az igazság kiderüljön?
– Úgy érted, hogy azért, mert erőszakos halállal halt meg?
– Igen. Azt mondják… a könyvekben az van…, hogy néha nem tudnak nyugodni…
– Azt hiszem, kezdesz hóbortos lenni, Gwenda.
– Talán az vagyok. Mindenesetre tudunk… választani. Ez csak afféle udvariassági látogatás. Semmi szükség arra, hogy bármiben több legyen… hacsak nem mi akarjuk, hogy több legyen…
Giles megrázta a fejét:
– Tovább kell folytatnunk. Nem tehetünk róla.
– Igen… igazad van. Mindamellett, Giles, úgy érzem, most már kissé meg vagyok ijedve.

– Házat keresnek, nemde? – kérdezte Erskine őrnagy. Tálcán szendvicset kínált Gwendának. Gwenda kivett egyet és fölnézett Richard Erskine-re. A karcsú, nagyjából öt láb magas férfi haja őszbecsavarodott már, és fáradt tekintetű szeme gondterhelten hunyorgott. Hangja mélyen és kellemesen szólt, kissé vontatottan.
Semmi feltűnő nincs rajta – gondolta Gwenda –, de kétségtelenül vonzó ember… Valójában nem olyan jóképű, mint Walter Fane, de míg a legtöbb nő úgy ment el Walter Fane mellett, hogy másodszor rá nem nézett volna semmi pénzért, nem így ment el Erskine mellett. Fane meghatározhatatlannak rémlett. Erskine pedig, csendessége ellenére, személyiségnek látszott. Szokványos dolgokról beszélt, szokványos módon, de volt benne valami – az a valami, amit a nők oly gyorsan fölismernek, és amire tisztán női módon reagálnak. Gwenda, szinte akaratlanul, megigazította szoknyáját, helyresimította a füle fölötti fürtöt, ajkára friss pirosítót kent. Tizenkilenc évvel ezelőtt Helen Kennedy bizony szerelembe eshetett ezzel a férfival. Effelől Gwenda egészen-biztos volt.
Föltekintett, észrevette, hogy háziasszonya szeme rajta nyugszik, és akarata ellenére is elpirult. Mrs. Erskine ugyan Giles-szel beszélgetett, de Gwendát figyelte méricskélő s egyben gyanakvó pillantással. Janet Erskine; meglehetősen magasra nőtt – hangja pedig majdnem olyan mélyen zengett, mint egy férfié. Kisportolt alakján jól szabott tweed kosztümöt viselt, jókora foltzsebekkel. Idősebbnek látszik, mint a férje – gondolta Gwenda –, bár lehet, hogy ez nem is így van. Arcát bizonyos szikárság jellemezte.
Boldogtalan, kiéhezett asszony-morfondírozott magában Gwenda. – Fogadok, hogy pokollá teszi ennek a férfinak az életét.
Hangosan pedig így folytatta a társalgást:
– A házvadászat nagyon lehervasztó ügy. A házügynökök leírása mindig csillogó, és aztán, amikor valóban ott van az ember, akkor látja, hogy a hely egyszerűen borzalmas.
– Arra gondolnak, hogy a szomszédságban telepszenek le? Ezen a környéken?
– Nos, ez olyasféle környék, amilyenre gondoltunk. Igazándiból csak azért, mert közel van a Hadrainus-Fal. Gilest mindig elbűvölte az a római kori régészeti maradvány. Nos, gondolom, ezt ön bizonyára kissé különösnek találja… de hát az az igazság, hogy Anglia majdnem minden vidéke ugyanazt jelenti nekünk. Az én otthonom Új-Zélandban van, és az égvilágon semmi nem köt ide engem. Gilest pedig különféle nagynénik nyaraltatták mindenfelé a szünidőkben, és őt sem köti sehova semmi. Az egyetlen dolog, amit nem akarunk, hogy közel legyünk Londonhoz. Igazi vidéki tájat akarunk.
Erskine mosolygott.
– Hát az bizonyos, hogy itt köröskörül igazi vidékre találnak. Tökéletesen elszigetelt ez a környék. Csak néhány szomszédunk van, azok is jó távol laknak.
Gwenda úgy érezte, hogy a kellemes hang mélyén valami kopárság szürkéllik. Hirtlelen bepillantást nyert a magányos életbe… azok a sötét, rövid, téli napok, amikor szél süvít a kéményekben… a függönyöket leeresztik, s ez a férfi itt él, bezárva… bezárva ezzel a kiéhezett, boldogtalan asszonnyal… és csak kevés szomszédság van, s azok is messze laknak.
Aztán eltűnt a látomás. Újra nyár lett, a franciaablakok tárva-nyitva néztek a kert felé. Beszűrődött rajtuk a rózsaillat és a nyár neszezése.
– Ugye, ez régi ház? – kérdezte hirtelen Gwenda.
Erskine bólintott.
– Anna királynő korabeli. A családom majdnem háromszáz éve él itt.
– Kellemes ház. Ön bizonyára nagyon büszke rá.
– Most épp eléggé kopott ez az épület. Nehéz karbantartani az adózási rendszer miatt. Mindamellett most, hogy a gyerekek már kint vannak az életben, a nagy nehézségeken túljutottunk.
– Hány gyerekük van?
– Két fiú. Egyikük a hadseregben szolgál. A másik éppen most fejezte be Oxfordot. Kiadó vállalatnál fog dolgozni.
Pillantása a kandallópárkányra siklott. Gwenda követte a tekintetét. Két fiú fényképe állt ott, feltehetően tizennyolc-tizenkilenc év körüliek… pár évvel ezelőtti felvételeknek ítélte őket. A férfi pillantásában büszkeség és szeretet csillant.
– Talpraesett kölykök – mondta –, bár igaz, ezt csak én állítom.
– Valóban rém aranyosnak látszanak – jegyezte meg Gwenda.
– Igen – mondta Erskine –, azt hiszem, csakugyan megérdemlik… úgy értem, megérdemlik azt, hogy az ember áldozatot hozzon értük – tette hozzá Gwenda kérdő pillantására válaszolva.
– Föltételezem, az embernek gyakran jó sok mindent föl kell áldoznia értük – vélekedett Gwenda.
– Sokszor nagyon is sok mindent…
Gwenda most megint rejtett gondolat áramlását érzékelte, de Mrs. Erskine a maga mély, ellentmondást nem tűrő hangján közbevágott:
– És igazán a világnak ebben a zugában keresnek házat? Attól tartok, egyáltalában nem tudok errefelé sem milyen megfelelőről.
És ha tudnál, sem mondanád – gondolta Gwenda némi gonoszkodással. – Ez a bolond öreglány valóban féltékeny! Féltékeny, mert a férjével beszélgetek, és mert fiatal és vonzó vagyok.
– Az attól függ, hogy mennyire sürgős a dolog – mondta Erskine.
– Hát, nem kerget a tatár – mondta Giles kedvesen. – Biztosak szeretnénk lenni abban, hogy valóban megkedveljük azt, amit találunk. Jelenleg épp sikerült házat szereznünk Dillmouth-ban, a déli parton.
Erskine őrnagy elfordult a teaasztaltól. Odament az ablakmelletti asztalhoz, a rajta levő cigarettásdobozért.
– Dillmouth – mondta Mrs. Erskine. Hangja kifejezéstelenül kongott. Szeme férjének tarkóját figyelte.
– Csinos kis hely – mondta Giles. – Egyáltalán tudja, hogy hol van?
Pillanatnyi szünet támadt, aztán Mrs. Erskine ugyanolyan kifejezéstelen hangon így szólt:
– Egy nyáron néhány hetet töltöttünk ott… sok, sok évvel ezelőtt. Nem nagyon kedveltük meg… túlságosan nyugodtnak találtuk.
– Igen – mondta Gwenda. – Ilyennek találjuk mi is. Giles és én is úgy érezzük, hogy jobban kedveljük a szellős vidékeket.
Erskine visszajött a cigarettákkal. Gwenda felé nyújtotta a dobozt.
– Hát ezt a környéket elég szellősnek fogja találni – mondta. Csengett némi gúny a hangjában.
Amikor tüzet adott, hogy a fiatalasszony rágyújthasson, Gwenda fölnézett rá.
– Ilyen jól emlékszik Dillmouth-ra? – kérdezte fesztelenül.
A férfi ajka megremegett, amiről Gwenda úgy érezte, hogy a hirtelen fájdalom kitörése. Közömbös hangon válaszolt:
– Úgy hiszem, meglehetősen halványan. Mi a… lássuk csak… a Royal George, nem… A Royal Clarence Hotelben laktunk.
– Igen, az takaros, régimódi szálloda. A mi házunk egészen közel van hozzá. Hillside a neve, de valaha St… St… Mary-Laknakhívták… Ugye, Giles?
– St. Catherine-Laknak – mondta Giles.
Ez alkalommal nem lehetett észrevenni a lelki megrázkódtatást. Erskine hirtelen elfordult, Mrs. Erskine csészéje odacsörrent a tányérhoz.
– Talán – vágta el a beszélgetést – meg akarják nézni a kertet?
– Óh, természetesen, ha úgy tetszik.
A franciaablakon át kiléptek. Jól karbantartott, jó beosztású kert terült el előttük, hosszú bokorszegéllyel és kövezett utakkal. Gwenda úgy sejtette, hogy a karbantartás főleg Erskine őrnagy feladata. Erskine sötét, szomorú arca földerült, amikor rózsákról, füves ültetésekről beszélt neki. Nyilván szenvedélyes buzgalommal kertészkedett.
Mikor végül is eltávoztak, és már a kocsiban utaztak, Giles bizonytalanul megkérdezte:
– Le… leejtetted? Gwenda bólintott.
– A nárciszok második csoportjánál.
Lenézett az ujjára, és szórakozottan forgatta rajta a jegygyűrűjét.
– Es ha soha többé nem találod meg?
– Nos, az nem az igazi eljegyzési gyűrűm. Azt nem kockáztattam volna.
– Boldogan hallom.
– Nagyon, nagyon érzelmesen szeretem ezt a gyűrűt. Emlékszel, mit mondtál, amikor az ujjamra húztad? Azért kapom ezt a zöld smaragdot, mert olyan vagyok, mint valami csalafinta zöldszemű kiscica.
– Merem állítani – mondta Giles szenvtelenül –, hogy a mi gyöngédségünk különleges formája esetleg furcsának tetszhet valakinek, mondjuk Miss Marple nemzedékében.
– Kíváncsi vagyok, mit csinál most a drága öreg szatyor. Ül a napon a ház előtt?
– Valamire készül… ha jól ismerem őt. Szimatol itt, kérdezősködik ott, vagy föltesz néhány kérdést. Remélem, nem emlegeti túl sokszor azokat a napokat.
– Ez nagyon is természetes ilyen öreg hölgy esetében, úgy gondolom. Ez nem annyira feltűnő, mintha mi tennénk ugyanezt.
Giles arca újra elborult.
– Ez az, ami nem tetszik nekem… – tört ki, majd elhallgatott. – Te vagy az, akinek meg kell tenned, amit én kigondolok. Nem tudom elviselni azt az érzést, hogy otthon üljek, és téged meg kiküldjelek, hogy elvégezd a piszkos munkát.
Gwenda végigfuttatta ujjait férje aggódó arcán.
– Tudom, drágám, tudom. De hozzá kell tenned, hogy ez a mi hadicselünk. Ha egy férfi elkezd faggatni egy férfit régi szerelmi kalandjáról, az elképesztő pimaszság… de olyanfajta pimaszság, amit egy nő megengedhet magának, ha… ha elég okos. És én úgy gondolom, okos leszek.
– Tudom, hogy okos vagy. Bár ha Erskine az az ember, akit keresünk…
Gwenda elgondolkodva mondta:
– Nem hinném, hogy ő az.
– Gondolod, hamis nyomon járunk?
– Nem teljesen. Azt hiszem, szerelmes volt Helenbe. Erskine azonban igazán rokonszenves. Giles, szörnyen rokonszenves férfi. Nem fojtogató típus, egyáltalán nem az.
– Olyan nagy tapasztalatra tettél szert a fojtogatós típusokat illetően, Gwenda?
– Nem, engem a női ösztönöm vezet.
– Nos, mi tagadás: ugyanezt mondja rendszerint a fojtogató áldozata is. Nem, Gwenda, félretéve a viccet, légy óvatos! Rendben?
– Természetesen. Olyan sajnálatot érzek szegény ember iránt… emiatt a sárkány felesége miatt. Fogadok, hogy nyomorult az élete.
– Furcsa egy asszony… Valahogyan kissé ijesztő.
– Igen, szinte baljóslatú. Láttad, hogy figyelt engem egész idő alatt?
– Remélem, hogy a tervünk teljes sikerrel fog járni.
A terv végrehajtását másnap reggel kezdték el. Giles, ahogyan ezt kifejezésre is juttatta, úgy érezte magát, mint valami bujkáló detektív, amikor elfoglalta rejtekhelyét azon az előnyös megfigyelőponton, ahonnan jól láthatta az Anstell-kastély bejáratát. Féltizenegy körül közölte Gwendával, hogy minden jól alakul. Mrs. Erskine kis Austiné kocsin távozott, nyilván a közeli vásárvárosba, amely három mérföldnyi távolságra van innen. A terep tiszta lett. Gwenda fölhajtott a bejárati ajtóhoz és meghúzta a csengőt. Mrs. Erskine után érdeklődött. Közölték vele, hogy nincs itthon. Akkor Erskine őrnagy után érdeklődött. Erskine őrnagy a kertben munkálkodott. Gwenda közeledtére fölegyenesedett a virágágyban végzett tevékenységéből.
– Restellem, hogy zavarom – mondta Gwenda. – De úgy hiszem, hogy valahol itt vesztettem el a gyűrűmet tegnap. Tudom, hogy amikor teázás után kijöttünk, akkor még megvolt. Meglehetősen tág, de nem tudnám elvisel ni, hogy elveszítsem, mert ez az eljegyzési gyűrűm.
A keresgélés haladéktalanul megkezdődött. Gwenda ugyanarra lépdelt, amerre tegnap, megpróbált visszaemlékezni, hol állt meg, és milyen virágokat érintett meg. A gyűrű végül is jókora nyaláb sarkantyúvirág mellett megkerült. Gwenda nem győzte hangoztatni, mennyire megkönnyebbült.
– És most megkínálhatom önt egy itallal, Mrs. Reed? Sör? Egy pohárka sherry? Vagy inkább inna kávét vagy valami hasonlót?
– Nem, nem kérek semmit, igazán… nem… Legfeljebb egy cigarettát… köszönöm.
Leült egy padra, Erskine pedig melléje telepedett.
Néhány pillanatig csendben szívtak cigarettájukat. Gwenda szíve hevesen vert. Nincs más választás. Bele kell ugrani.
– Szeretnék kérdezni valamit – mondta. – Lehet, hogy szörnyen szemtelennek fog tartani. De borzasztóan szeretném tudni… és ön talán az egyetlen ember, aki tud nekem mondani valamit. Azt hiszem, ön valaha szerelmes volt a mostohaanyámba.
Erskine őrnagy elképedt arccal fordult feléje.
– Az ön mostohaanyjába?
– Igen, Helen Kennedybe. Később Helen Hallidaynek hívták.
– Vagy úgy…
A Gwenda mellett ülő férfi nagyon csöndes lett. A távolba nézett, túl a napsütötte pázsiton, a semmibe. Ujjai közt összemorzsolódott a cigaretta. Bármilyen higgadtnak látszott, Gwenda érezte, milyen izgalom örvénylik ebben a gondozott külsejű, vonzó férfiban, akinek karja érinti az övét.
Mintha egy sajátmagához intézett kérdésre felelne, Erskine így szólt:
– Levelek, föltételezem.
Gwenda nem felelt.
– Nem írtam neki sok levelet… kettőt, talán hármat. Azt mondta, hogy megsemmisítette Őket… de a nők sohasem semmisítik meg a leveleket, nem igaz? És így került azon kezébe. És ön most tudni akarja…
– Többet szeretnék tudni róla. Engem… engem nagyon elbűvölt Helen. Bár olyan kis gyermek voltam, amikor elment.
– Elment?
– Nem tudta?
Őszinte és meglepett pillantása találkozott az övével.
– Semmit sem tudok róla – mondta – azóta a… azóta a Dillmouth-i nyár óta.
– Akkor azt sem tudja, hol van?
– Hogyan tudnám? Sok éve már… sok, sok éve. Mindennek vége lett, minden befejeződött… mindent elfelejtettünk.
– Elfelejtettünk?
Erskine kissé kesernyésen mosolygott.
– Nem, talán nem felejtettünk el mindent. Ön nagyon megértő, Mrs. Reed. Hanem most beszéljen nekem róla. Helen nem… csak nem halt meg? Vagy igen?
Hirtelen hideg szellő támadt fel, lehűtötte a nyakukat és elsuhant.
– Nem tudom, hogy meghalt-e vagy sem – mondta Gwenda. – Egyáltalán semmit sem tudok róla. Azt gondoltam, hogy talán ön tud róla.
– Tovább folytatta, látva, hogy Erskine rázza a fejét.
– Tudja, azon a nyáron elment Dillmouth-ból. Egész hirtelenül, az egyik estén. Senkinek sem szólt egyetlen szót sem. És sohasem jött vissza.
– És ön azt gondolta, hogy én hallottam felőle valamit?
– Igen.
Megrázta a fejét.
– Nem. Soha egyetlen szót sem hallottam róla. De egészen bizonyos, hogy a bátyja – orvos a fickó – Dillmouth-ban él. Annak kell tudnia Helenről. Vagy ő is meghalt?
– Nem, ő él. De ő sem tud semmit. Látja. Mindenki azt gondolja, hogy Helen elment valakivel.
Erskine odafordította a fejét, hogy ránézhessen. Mély szomorúsággal telt szempár.
– Úgy vélik, velem szökött meg?
– Hát igen, ez is a lehetőségek közé tartozott.
– Lehetőség? Én nem így gondolom. Soha nem esett szó erről köztünk. Vagy talán bolondok voltunk, tudatosan
bolondok, akik elmulasztottuk a lehetőséget a boldogságra?
Gwenda hallgatott. Erskine megint feléje fordult és ránézett.
– Hanem ön talán inkább hallhatott róla. Errefelé nem sok mindenről hall az ember. De nem akarnám, hogy rosszul ítélje meg Helent. Egy Indiába menő hajón találkoztunk. Az egyik gyerek épp beteg volt, és a feleségem a következő hajóval jött utánunk. Helen azért utazott ki, hogy férjhez menjen valakihez, aki a Woods and Forest cégnél vagy valami hasonlónál dolgozott. Nem volt szerelmes az illetőbe. Mindössze régi jóbarátja volt, kedves és önzetlen, Helen pedig meg akart szabadulni otthonról, ahol nem volt boldog. Egymásba szerettünk.
Szünetet tartott.
– Ez persze csak afféle csupasz állítás… A mi szerelmünk azonban – ezt teljesen világossá akarom tenni – nem pusztán a szokásos hajófedélzeti szerelem volt. Mi komolyan szerettük egymást. Minketten… hát igen… beleroppantunk. Mert semmit sem lehetett tenni. Én nem hagyhattam el Janetet és a gyerekeket. Helen is egyetértett velem. Ha csak Janet lett volna… de itt voltak a fiúk. Az egész ügy reménytelen volt. Megegyeztünk, hogy elbúcsúzunk, és megpróbáljuk elfelejteni egymást.
Fölnevetett, rövid, vidámság nélküli nevetéssel.
– Felejteni? Én sohasem felejtettem… Egyetlen pillanatra sem. Az élet afféle földi pokol lett. Nem tudtam nem gondolni Helenre…
Elakadt a szava. Mélyet sóhajtott, és halkan folytatta: ; – Nos, ő nem ment férjhez ahhoz a fiúhoz, akihez Indiába utazott. Az utolsó pillanatban egyszerűen nem tudta rá elszánni magát. Visszatért Angliába, és a hazafelé vezető úton ismerkedett meg azzal a másik férfival… •z ön apjával, gondolom. Két hónap múlva írt nekem, és beszámolt róla, hogyan alakult az élete. A férfi nagyon boldogtalan volt a felesége elvesztése miatt, írta, és ott volt a gyermek is. Úgy hitte, hogy boldoggá tudja tenni, és
ez a legjobb dolog, amit tehet. Dillmouth-ból írt. Körülbelül nyolc hónap múltán apám meghalt, és akkor lett az enyém ez a birtok. Benyújtottam a papírjaimat, és visszajöttem Angliába. Néhány hét szabadságot engedélyeztünk magunknak, amíg be tudunk költözni a házba. Feleségem Dillmouth-t javasolta. Néhány barátunk említette, milyen szép és csöndes hely ez. Janet természetesen nem tudott Helenről. El sem tudja képzelni a kísértést: újra láthattam őt! Megnézhettem, milyen az az ember, akihez hozzáment. Erskine elhallgatott, majd kisvártatva így folytatta:
– Eljöttünk, és a Royal Clarence Hotelben szálltunk meg. Rosszul tettem. Pokolian meggyötört, amikor Helent viszontláttam… Eléggé boldognak látszott, de úgy egészében.. . nem is tudom. Kerülte azt, hogy egyedül maradjunk… Nem tudtam, hogy jelentek-e neki valamit vagy sem… Talán túljutott rajta. A feleségem, azt hiszem, nem gyanított semmit. Ő.. .ő nagyon féltékeny asszony… mindig is az volt.
Szárazon hozzátette:
– Ez minden, ami ezzel kapcsolatos. Elhagytuk Dillmouth-t.
– Augusztus tizenhetedikén – mondta Gwenda.
– Ezen a napon? Már nem emlékszem pontosan.
– Szombati napon – mondta Gwenda.
– Igen, igaza van. Már emlékszem, Janet azt mondta, hogy nagy tömeg fog északra utazni… de nem gondolom, hogy így is történt…
– Kérem, próbálja meg és emlékezzék, Erskine őrnagy. Mikor látta utoljára a mostohaanyámat… Helent?
A férfi szelíden, fáradtan mosolygott.
– Nem kell túlságosan erőlködnöm. Az elutazása előtti estén láttam. A strandon. Vacsora után lesétáltam a partra… és ő ott volt. Senki nem volt a környéken rajtunk kívül. Fölsétáltam vele a házukig. Átmentünk a kerten..,
– Mikor?
– Nem tudom. Gondolom, kilenc óra lehetett.
– És elbúcsúztak?
– És elbúcsúztunk. – Az Őrnagy újra fölnevetett. – Óh, nem olyan fajta búcsú volt, mint amilyenre gondol. Nagyon ridegen és kurtán búcsúztunk. Helen azt mondta: „Kérem, menjen most el. Menjen gyorsan. Különben nem fogok…" Akkor elhallgatott, és… én egyszerűen elmentem.
– Vissza a hotelba?
– Igen, igen, lényegében. Először nagyot sétáltam… jó messzire bebarangoltam a vidéket.
Gwenda így szólt:
– Olyan nehéz a dátumokkal… ennyi év után. Mégis, úgy vélem, az volt az az éjszaka, amikor Helen elment… és sohasem jött vissza.
– Értem. Es mivel én meg a feleségem másnap elutaztunk, az emberek pletykálni kezdtek, és azt rebesgették, hogy velem szökött meg. Angyali észjárásuk van az embereknek.
– Mindenesetre – kérdezte Gwenda nyíltan – nem önnel ment el?
– Szent ég! Nem! Ilyesmi szóba sem került.
– Akkor miért gondolja, hogy elment?
Erskine összehúzta a szemöldökét. Modora megváltozott, érdeklődővé vált.
– Értem – mondta. – Ez itt a bökkenő. Nem hagyott… Izé… semmi magyarázatot?
Gwenda hallgatott. Aztán a saját véleményének adott hangot.
– Én nem gondolom, hogy egyáltalán akár egyetlen szót is hagyott volna. Azt gondolja, hogy valaki mással ment el?
– Nem, természetesen nem tett ilyet.
– Úgy tűnik, hogy ön egészen biztos ebben.
– Biztos vagyok.
– Akkor vajon miért ment el?
– Ha elment… hirtelen… így… akkor csak egyetlen lehetséges okot tudok. Éntőlem menekült el.
– Öntől?
– Igen. Talán megijedt, hogy megpróbálom újra meglátogatni őt… hogy nyaggatni fogom. Nyilván látta, hogy én még mindig… bele vagyok őrülve. Igen, ennek így kellett lennie.
– Ez nem ad magyarázatot arra – mondta Gwenda –, hogy miért nem jött soha vissza. Mondja, beszélt Helen önnek valamit az apámról? Hogy aggódott volna miatta? Vagy… vagy félt volna tőle? Vagy valami hasonlót?
– Félt volna tőle? Ugyan miért? Óh, értem, ön azt gondolja, hogy esetleg féltékeny lett volna. Féltékeny típus volt?
– Nem tudom. Amikor meghalt, még kisgyerek voltam.
– Óh értem. Nem… visszanézve… Az édesapja mindig normális és kellemes embernek látszott. Imádta He-lent, és büszke volt rá… többet nem gondolok. Nem, itt én voltam az, aki féltékeny volt, őrá.
– Ön úgy sejtette, hogy elfogadhatóan boldogok egymással?
– Igen, úgy sejtettem. Örültem ennek… és mégis, ugyanakkor bántott is, hogy ezt látom… Nem, Helen sohasem tárgyalta őt ki velem. Amint már mondtam önnek, oly ritkán maradtunk egyedül, és sohasem meghitt kettesben. Most azonban, hogy szóvá teszi a dolgot, már emlékszem: azt gondoltam, Helen nyugtalan…
– Nyugtalan?
– Igen. Úgy hittem, hogy talán azért, mert a feleségem… Elhallgatott.
– Ez azonban több volt annál.
Megint éles pillantást vetett Gwendára:
– Helen félt a férjétől? A férje valamilyen másik férfira féltékenykedett?
– Úgy látszik, ön sem gondol ilyesmit.
– A féltékenység ravasz dolog. Néha úgy el lehet leplezni, hogy senki föl sem tételezné. – Gyorsan, röviden megborzongott. – Ám félelmetes erő tud lenni… nagyon is félelmetes…
– Még egy dolgot szeretnék tudni… – Gwenda elhallgatott.
Autó kanyarodott föl a kocsifeljárón. Erskine őrnagy megszólalt:
– A feleségem jött meg a vásárlásból.
Abban a szempillantásban más ember lett belőle. Hangvétele könnyed és szertartásoskodó lett, arca kifejezéstelen. Könnyed remegése azonban elárulta, milyen ideges.
A ház sarkánál Mrs. Erskine csörtetett elő. Férje eléje ment.
– Mrs. Reed elejtette a gyűrűjét tegnap a kertben – mondta.
Mrs. Erskine közbevágott:
– Valóban?
– Jó reggelt – mondta Gwenda. – Igen, szerencsésen megtaláltam.
– Csakugyan szerencse.
– Óh igen. Nagyon sajnáltam volna, ha elveszítem. Nos, mennem kell.
Mrs. Erskine nem szólt semmit. Erskine őrnagy így szólt:
– Kikísérem a kocsijához.
Megindult, hogy kövesse Gwendát a teraszon. Feleségének hangja élesen csattant:
– Richard, ha Mrs. Reed megbocsájtja, van itt egy nagyon fontos hívás…
Gwenda készségesen válaszolta:
– Óh, csak tessék. Kérem, ne zavartassa magát. 
Gyorsan átlépkedett a teraszon, és körben, a házoldala mentén a kocsiföljáróhoz sietett. Akkor megtorpant. Mrs. Erskine úgy állt be a kocsijával, hogy Gwendának kételyei támadtak, vajon ki tud-e jutni a saját kocsijával, elfér-e a másik jármű mellett a lehajtón. Tűnődött, majd lassan visszairányította lépteit a teraszra.
Közvetlenül a franciaablakok előtt dermedten megállt. Mrs. Erskine hangja mélyen és visszhangzóan zengett, a szavak illetéktelenül jutottak a fülébe.
– Nem érdekel, hogy mit mondasz. Ezt te rendezted meg… tegnap rendezted meg. Megbeszélted ezzel a lánnyal, hogy jöjjön ide, amíg én Daith-ben vagyok. Mindig ugyanolyan vagy… bárki jó neked, csak csinos nő legyen. Nem tűröm, közlöm veled! Nem tűröm!
Erskine hangja is jól hallatszott… izgalom nélkül, majdnem reménytelenül beszélt.
– Janet, néha azt gondolom, hogy beteg vagy.
– Nem én vagyok az, aki beteg. Te vagy! Te nem tudod a nőket békén hagyni!
– Janet, tudod, hogy ez nem igaz.
– De igen, ez igaz! Már sokkal régebben is megcsaltál, ott, ahonnan ez a nő jött… Dillmouth-ban. Mered azt állítani, hogy nem voltál szerelmes abba a sárgahajú Halliday asszonyba?
– Soha semmit se tudsz elfelejteni? Miért kell mindig lovagolnod ezeken a dolgokon? Egyszerűen kigondolsz valamit, és…
– Ez vagy te! Összetöröd a szívemet… Nem tűröm! Közlöm veled! Nem tűröm tovább! Randevúkat tervezni! Nevetni rajtam a hátam mögött! Nem törődsz velem… soha nem is törődtél velem! Meg fogom ölni magam! Le fogok ugrani egy szikláról… bárcsak meghalnék…
– Janet… Janet! Az Isten szerelméért…
A mély hang elhalt. Szenvedélyes zokogás hangjai lebegtek ki a nyári levegőbe.
Gwenda lábujjhegyen osont ki, megint körben a kocsi feljáróhoz. Várt néhány pillanatig, aztán meghúzta a bejárati ajtó csengőjét.
Megjelent az inas.
– Nem tudom – mondta Gwenda – volna-e itt valaki, aki… hm… eltudná vinni ezt a kocsit. Nem hiszem, hogy ki tudnék hajtani.
Az inas bement a házba, aztán másvalaki került elő valahonnan, valószínűleg az istállóból. Sapkájához emelte kezét, úgy köszöntötte Gwendát, beült az Austine-ba, és behajtott a kertbe. Gwenda beszállt az autójába, és sebesen visszarobogott a hotelba, ahol Giles várt rá.
– Hogy sikerült? – üdvözölte Gwendát. – Jutottál valamire?
– Igen. Most már mindent tudok róla. Ez igazán szívfacsaró. Rettenetesen szerelmes volt Helenbe.
Beszámolt a délelőtt eseményeiről.
– Valóban azt gondolom – fejezte be, – hogy Mrs. Erskine kissé beteg. Szinte őrültnek rémlett. Most már értem, hogy Erskine mit ért féltékenységen. Borzalmas lehet, ha valaki így érez. Végül is, most már tudjuk, nem Erskine az az ember, aki megszöktette Helent, és hogy nem tud semmit a haláláról. Helen még élt azon az estén, amikor Erskine elvált tőle.
– Igen – mondta Giles –, legalábbis ezt állítja.
Gwenda méltatlankodva nézett rá.
– Legalábbis – ismételte meg Giles határozottan – ő ezt állítja.

TARACKFŰ

Miss Marple lehajolt a teraszon a franciaablak külső oldalán, és valamilyen alattomos tarackfűvel foglalatoskodott. Csak kisebb fajta győzelmet aratott azonban, mivel a felszín alatt a tarackfű birtokon belül maradt, mint mindig. Ám végül is a szarkaláb pillanatnyilag megkönnyebbült.
Mrs. Cocker jelent meg a nappali szoba ablakában.
– Elnézést, Madám, de dr. Kennedy van itt. Érdeklődik, hogy Mr. és Mr. Reed mennyi ideig lesz távol. Én azt mondtam, hogy nem tudom pontosan, de talán ön igen. Mondhatom neki, hogy fáradjon ki ide?
– Óh, óh, igen, tessék, Mrs. Cocker.
Mrs. Cocker röviddel ezek után újra megjelent, ezúttal dr. Kennedyvel. Miss Marple, kissé izgatottan, bemutatkozott.
– … és megbeszéltem a drága Gwendával, hogy át fogok jönni, és elgyomlálgatok itt, amíg ő távol van. Azt gondolom, tudja, hogy fiatal barátaimat jól rászedi az alkalmi kertészük, Foster. Hetente kétszer jön, megiszik több kanna teát, rengeteget locsog-fecseg, de amennyire én látom… nem sokat dolgozik.
– Igen – mondta dr. Kennedy kicsit szórakozottan. – Igen. Ezek mind egyformák… mind egyformák.
Miss Marple ránézett, és fölmérte egyetlen pillantással. Az orvos idősebbnek látszott, mint ahogy Reedék elbeszéléséből gondolta. Koravén, állapította meg. Amellett úgy rémlett, hogy ideges és boldogtalan is. Ott állt, ujjai előreugró, harcias vonalú állkapcsát dörzsölgették.
– Elmentek? – kérdezte. – Tudja, hogy mennyi időre?
– Óh, nem sokáig. Barátaikat látogatják meg Észak-Angliában. Nekem a fiatalok olyan nyughatatlanoknak tetszenek, folyton ide-oda száguldoznak.
– Igen – mondta dr. Kennedy. – Igen, ez eléggé igaz.
Szünetet tartott és aztán szinte kissé bátortalanul így szólt:
– Az ifjú Giles Reed írt nekem, és kért tőlem néhány papírt… vagyis… leveleket, ha találnék ilyesmit…
Habozott, Miss Marple pedig nyugodt hangon megkérdezte:
– A húgának a leveleit?
Az orvos metsző, gyors pillantást vetett rá.
– Úgy, tehát ön a bizalmasuk, ugyebár? Talán családtag?
– Csak jó barát – felelte Miss Marple. – Legjobb tudomásom szerinti tanácsokat adok nekik. Az emberek azonban, sajna, csak ritkán fogadják meg a tanácsokat… Szomorú, bizony, de hát így van…
– És mit tanácsolt nekik? – kérdezte dr. Kennedy kíváncsian.
– A szunnyadó gyilkosságokat békén kell hagyni – jelentette ki határozottan Miss Marple.
Dr. Kennedy nehézkesen leroskadt az egyik kényelmetlen parasztszékre.
– Hát ez nem rossz megfogalmazás – mondta. – El vagyok bűvölve Gwennie-tól. El kell ismerjem, hogy csinos fiatal nő lett abból a kedves kis gyermekből. Attól tartok, veszélyek lesnek rá.
– Olyan sokféle veszély létezik – mondta Miss Marple.
– He? Igen, igen… ez eléggé igaz.
Sóhajtott. Aztán így szólt:
– Giles Heed írt nekem, és megkérdezte, nem tudnék-e adni neki a húgom leveleiből, amelyeket elmenetele után írt… és néhány hiteles mintát a kezeírásával.
Éles pillantást vetett az idős hölgyre és megkérdezte:
– Érti, hogy ez mit jelent? Miss Marple bólintott.
– Azt hiszem.
– Újra fészket vert a fejükben az a rögeszme, hogy Kelvin Halliday, amikor azt állította, megfojtotta a feleségét, sem többet, sem kevesebbet nem mondott, mint az igazságot. Úgy vélik, azokat a leveleket, amelyeket Helen nővérem írt, miután elment, egyáltalán nem is ő írta… vagyis hogy hamisítványok. Azt hiszik, hogy ő sohasem hagyta el élve a házat.
Miss Marple szelíden így szólt:
– És ez idő szerint már ön sem olyan biztos ebben?
– Akkortájt bizonyosra vettem… – Kennedy még mindig maga elé meredt. – Akkor teljesen világosnak látszott minden. Úgy tartottam, az egész merő érzékcsalódás Kelvin részéről. Holttest nem volt, némely bőröndök és ruhák eltűntek… mi mást gondolhattam volna?
– És a húga érdeklődést tanúsított… akkoriban… valamelyest… hm… egy bizonyos úriember iránt?
Dr. Kennedy ránézett. Tekintetében mély fájdalom borongott.
– Szerettem a húgomat – mondta. – Ám Helennel kapcsolatban nem tagadhatom, hogy mindig volt valami férfi a háttérben. Vannak nők, akik így születtek… nem tehetnek róla.
– Akkoriban világosnak látta az ügyet – mondta Miss Marple. – Ma már nem látszik olyan egyértelműnek. Miért?
– Mert – mondta Kennedy nyíltan – hihetetlennek tartom, hogy ha Helen még életben van, semmilyen kapcsolatot nem keresett velem ezekben az években. Ha pedig meghalt, ugyanannyira különös, hogy senki sem értesített erről a tényről. Nos…
Felállt. Csomagot vett ki a zsebéből.
– Hát ez a legtöbb, ami tőlem telik. Valószínű, hogy az első levelet, melyet Helentől kaptam, megsemmisítettem. A másodikat azonban megtartottam… azt, amelyikben megadja a poste restante címét… És itt, összehasonlításul, az egyetlen kis cédula, amelyet meg tudtam találni Helen kézírásával. Valamilyen virághagymalista vagy ilyesmi, ültetéshez. Másolat, amelyet valamilyen céllal megtartott. A rendelés kézírása és a levélé, úgy vélem, azonos, de hát én nem vagyok szakértő. Itt hagyom Giles és Gwenda részére, ha visszatérnek. Talán nem érdemes utánuk küldeni.
– Óh, nem, azt hiszem. Holnapra várható, hogy visszajönnek… vagy holnaputánra.
A doktor bólintott. Állt a terasz felé nézve, a szeme még mindig a távolba merengett. Hirtelen így szólt:
– Tudja, mi idegesít engem? Ha Kelvin megölte a feleségét, akkor el kellett tüntetnie a holttestet, vagy meg kellett szabadulnia tőle valamilyen módon, és ez azt jelenti (nem is tudom, mi mást jelenthetne), hogy az a történet, amelyet nekem föltálalt, okosan kieszelt mese lehetett.., vagyis Kelvin már elrejtette a ruhákkal teli bőröndöt, hogy azt a látszatot keltse, mintha Helen elment volna… s elrendezte még azt is, hogy levelek érkezzenek külföldről… Ami ténylegesen azt jelenti, hogy hidegvérű, előre kitervelt gyilkosság történt. A kis Gwennie kedves gyermek volt. Elég rossz érzés lehet neki, ha úgy sejti, hogy az apja paranoiás, de tízszer rosszabb, ha olyan apja van, aki szándékos gyilkos.
Lendületesen megindult a nyitott ablak felé. Miss Marple azonban gyors közbevetett kérdéssel akadályozta meg távozását.
– Kitől félt az ön húga, dr. Kennedy?
Az orvos visszafordult hozzá és rábámult.
– Félt? Senkitől, amennyire én tudom.
– Csak kíváncsiskodtam. Bocsásson meg, ha tapintatlan kérdéseket intézek önhöz… de fölbukkant itt valamilyen fiatalember is, nemde?… Úgy gondolom, jól belehabarodott az ön húga, még nagyon fiatalon. Valaki, akit – azt hiszem –, Afflicknak hívtak.
– Óh! Az buta ügy volt, affélén minden csitri átesik. Behálózta őt az a nem kívánatos fiatal srác, az az agyafúrt fickó… természetesen nem az ő társadalmi osztályához tartozott, egyáltalán nem az ő színvonalán állt. Utóbb aztán bajba is keveredett.
– Épp ezért csöppet sem csodálkoznék, ha arra törekedett volna… hogy bosszút álljon.
Dr. Kennedy kissé tamáskodón mosolygott.
– Óh, nem hiszem, hogy mélyen érintette. Végül is, amint említettem, itt bajba keveredett, és jó oka volt rá, hogy elhagyja a városkát.
– Miféle bajba?
– Óh, semmi bűntény. Csak indiszkréció. Kifecsegte a munkaadója ügyeit.
– És a munkaadója Mr. Walter Fane volt?
Dr. Kennedy meglepődve nézett Miss Marple-ra.
– Igen… igen… most, hogy mondja, emlékszem, a Fane és Watchmann cégnél dolgozott. Nem szerződéses állásban. Csak amolyan napidíjas írnokként.
– Csak mint egyszerű írnok?… – csodálkozott Miss Marple, aztán, amikor dr. Kennedy elment, újra a tarack gyomlálásának szentelte magát.

MR. KIMBLE TÁRSALOG

– Én nem tom, emmán hétszentség – mondta Mrs. Kimble.
Férje, aki beszédre kényszerült valamitől, ami sem több, sem kevesebb nem volt, mint egy súlyos sérelem, előre lökte csészéjét és megszólalt.
– Min tanakodsz, Lily? – kérdezte, mielőtt fölfortyant, hogy: – Cukrot ne!
Mrs. Kimble gyorsan orvosolta a gyalázatot, aztán folytatta saját ügyének taglalását.
– Ezen a hirdetésen töprengek – mondta. – Itt az áll, hogy Lily Abbott, fehéren feketén! Aztán azt írja, hogy _hajdan szobalányként szolgált a St. Catherine-Lakban, Dillmouth-ban"… Hát ez én vónék, annyi szent.
– Aha – értett egyet Mr. Kimble.
– Ennyi év után… be kell látnod, Jim, hogy ez igencsak különös.
– Aha – mondta Mr. Kimble.
– Nos, mire szánjam el magam, Jim?
– Hagyd a fenébe ezt az egészet.
– No és ha pénz van a dologban?
Gurgulázó hang hallatszott, amint Mr. Kimble kiszürcsölte teáját a csészéből, hogy erőt gyűjtsön ahhoz szellemi erőfeszítéshez, ami ilyetén huzamosabb beszédhez szükségeltetik. Ismét előre lökte csészéjét, és igény lakonikus rövidséggel emígy fejtette ki:
– Még!
Aztán nekidurálta magát szónoklatának:
– Valamikor sokat locsogtál valamiről, ami a St. Catherine-Lakban történt. Nem nagyon hederítettem rá… úgy véltem, ez nagyrészt bolondság… női locsogás. Ámbár meglehet, nem is volt az. Talán tényleg történt ott valami. Ha igen, akkor ez rendőrségi ügy, és nem kell belekeveredned. Követ rá, anyjuk. Ami megtörtént, megtörtént, nem igaz? Hagyd a csudába azt az ügyet, bogaram.
– Könnyű ám így bőcsködni! No és ha pénzrűl van szó, amit a végrendeletben énrám hagytak? Talán Mrs. Halliday vígan élte világát egész idő alatt, és most halt meg, és valamit rám testált a végakaratában.
– Hogy valamit rád hagyott vóna a végakaratában? Aztán már miért? He?! – Érdeklődött Mr. Kimble, újra kedvenc egytagú szavához folyamodva, hogy kifejezze gúnyolódását.
– Még akkor is érdekes, ha rendőrségi ügy… Tudod, Jim, előfordul néha az is, hogy jókora jutalmat adnak valakinek, ha fölvilágosítást tud adni, és elkapnak valamilyen gyilkost.
– Es mit tudsz te adni? Mindazt, amit tudsz, magad kotyvasztottad ki a fejedben!
– Ezt mondod te. Én azonban úgy gondolkodtam…
– He – mondta Mr. Kimble méla undorral.
; – Igenis, gondolkodtam! Amióta csak megláttam azt az első szöveget az újságban. Tán kicsinyég rosszul fontam föl a dolgokat. Ez a Layonee bizony kissé buta volt, mint minden külföldi, nem is értette meg egészen, amit mondott neki az ember… és az angol beszédje valami egészen szörnyű volt. Hátha ő nem is úgy gondolta, mint én hittem, hogy gondolja!… Gyötörtem az agyam, hogy visszaemlékezzem annak az embernek a nevére… No mármost, hátha ő az, akit a lány látott… Emlékszel arra a filmre, amiről beszéltem neked? Titkos Szerető… irtó izgalmas volt. A végin a kocsija alapján nyomozzák ki a pasast. Ötvenezer dollárt fizetett a garázstulajdonosnak, csak felejtse el, hogy azon az éjjelen feltöltötte a kocsiját benzinnel. Nem is tom, hány font az… És a másik pasas is ott volt, meg a féltékenységtől őrült férj. Mindenki bele-pistult abba a nőbe, ette a fene érte őket. És a végin…
Mr. Kimble dobhártyarepesztő recsegés-ropogás közepette tolta hátra a székét. Lábra állt, lassú és nehézkes méltósággal. Minden jel arra vallott, hogy távozik a konyhából, előbb azonban ultimátumot bocsájtott ki… annak az embernek a végső felszólítását, akinek ugyan nem kenyere a szapora beszéd, ám még sincs híján bizonyos éleselméjűségnek.
– Hagyd a pitlibe az egész ügyet, kisanyám. Ha nem, akkor akár tetszik, akár nem, bajba jutsz.
Befordult a mosogató fülkébe, fölhúzta a csizmáját (Lily roppantul kényes volt a konyhakő tisztaságára) és kiment.
Lily az asztalnál ült, éles, bolondos kis agya működésbe lépett. Természetesen nem szegülhet szembe homlokegyenest azzal, amit az ura mond, de végül is mindegy… Jim amolyan maradi, amolyan sárbaragadt ember. Szerette volna, ha van még valaki, akit meg lehet kérdezni… valaki, aki tud mindent a jutalmakról meg a rendőrségről, és hogy mit jelent az egész. Kár volna lemondani arról a jó kis pénzlehetőségről.
Az a rádió… az a házi dauerkészlet… az a meggyszínű kabát a Russel Áruházban (irtó cuki), sőt esetleg az a csodás tölgyfa-garnitúra a nappali szobába… hű, de jól jönne mindez…
Mohón, kapzsin, rövidlátón folytatta az álmodozást. Mit is mondott pontosan Layonee sok évvel ezelőtt?
Akkor hirtelen ötlete támadt. Fölugrott, odahozta a tintát, tollat és levélpapírtömböt.
– Most már tudom, mit fogok csinálni – mormogott magában. – írok a doktornak, Mrs. Halliday bátyjának. Ő majd megmondja, hogy mitévő legyek… ha még egyáltalán életben van. Végül is nyomja a lelkiismeretemet, hogy soha nem beszéltem neki Layonee-ról… vagy arról az autóról.
Egy ideig csend volt, eltekintve Lily tollának szorgalmai sercegésétől. Nagyon ritkán történt, hogy levelet írt, és megfogalmazást jelentős erőfeszítésnek érezte. Végül is megszülte, borítékba dugta és leragasztotta a levelet. Hanem úgy érezte, kevésbé elégedett, mint amennyire várta. Tíz az egyhez, a doktor már nem él, vagy már elköltözött Dillmouth-ból.
Volt még ott valaki más is?
Mi volt a neve annak a pasasnak? Nos…?
Csak legalább erre tudna visszaemlékezni…

HELEN KISLÁNYKORA

Giles és Gwenda éppen befejezte a reggelit a Norhumberland-ből való visszaérkezésük utáni reggelen, amikor Miss Marple-t bejelentették. Kissé mentegetőzve jött be.
– Tartok tőle, hogy túl korai a látogatásom. Nem szokásom az efféle alkalmatlankodás. De volt itt valami, amit meg akartam magyarázni.
– El vagyok ragadtatva, hogy láthatjuk önt – mondta Giles, és kihúzott neki egy széket. – Igyék meg velünk egy csésze kávét.
– Óh nem, nem, köszönöm… nem kérek semmit. Túlontúl bőségesen reggeliztem. Hadd magyarázzam meg. Jártam itt, amíg önök távol voltak, mivel olyan kedvesen engedélyt adtak, hogy kicsit gyomlálgassak…
– Hát ez angyali öntől – mondta Gwenda.
– És igazán fölháborított, hogy hetente kétnapi gondozás ne legyen elég ennek a kertnek! Mindenesetre, úgy vélem, hogy Foster csúnyán kihasználja önöket. Túl sok teát vedel és túl sokat fecseg. Úgy ítélem, ő maga már nem tud elvállalni egy újabb napot, ezért úgy döntöttem, alkalmazok még egy embert, heti egy napra… szerdára… azaz mára.
Giles kíváncsian nézett rá. Kissé meglepődött. Lehet, csupa kedvesség és jó szándék indítja cselekvésre, de Miss Marple ténykedésén, egész gyengén, a beavatkozás szaga érzett. Márpedig efféle okvetetlenkedés sehogyan sem jellemző erre a végtelenül finom teremtésre. Csöndesen így szólt:
– Én tudom, hogy Foster túl öreg a valóban kemény munkához.
– Tartok tőle, Mr. Reed, hogy Manning még öregebb. Hetvenöt, elárulta nekem. De, tudja, úgy gondoltam, hasznos, ha alkalmazzák őt arra a néhány külön munkanapra. .. Azért lehet esetleg előnyös lépés, mert ő valaha, sok évvel ezelőtt, a dr. Kennedyéknél állt alkalmazásban… Mellesleg, azt a fiatalembert, akivel Helen valamikor eljegyezte magát, Afflicknek hívták.
– Miss Marple – jelentette ki Giles–, bevallom,gondolatban rosszul ítéltem meg önt. Ön lángész. Tud arról, hogy megkaptam azokat az írásmintákat Helen kezeírásával dr. Kennedytől?
– Tudom. Épp itt voltam, amikor elhozta Őket.
– Ma küldtem el Őket postán. A múlt héten sikerült megkapnom egy kiváló írásszakértő címét.
– Gyerünk ki a kertbe és nézzük meg Manningot – ajánlotta Gwenda.
Manning hajlott hátú, mogorva arckifejezésű öregember volt, reumás és meglehetősen alattomos szemű. A sebesség, amellyel az ösvényt gereblyézte, jócskán növekedett, amint munkaadói közeledtek.
– Jó reggelt, uram, jó reggelt, madám. A hölgy aszonta, hogy szükségük volna némi kis külön segítségre szerdánként. Örömest elvállalom. Gyalázatosan elhanyagoltnak látszik ez a hely.
– Tartok tőle, ezt a kertet már jó néhány év óta hagyták lepusztulni.
– Hagyták bizony! Nagyon is emlékszem rá Mrs. Findeyson idejéből. Akkor olyan szép volt, mint valami festmény. Mrs. Findeyson nagyon odavolt a kertjéért.
Giles kényelmesen nekitámaszkodott egy gyephengernek. Gwenda egy rózsa fölé hajolt. Az öreg Manning a gereblyéjére támaszkodott. Minden készen állt néminemű kellemes, laza hajnali beszélgetésre a régi szép időkről, különös tekintettel a kertészkedésre a régi szép időkben.
– Föltételezem, hogy a legtöbb kertet ismeri itt a környéken – mondta Giles bátorítóan.
– Aha, meglehetősen jól ismerem a környéket, úgy bizony. És arra is jól emlékszem még, kinek milyen hóbortját kellett végrehajtanom. Mrs. Yule, ott fönn a Niagrán, faramuci tiszafa sövényt ápolgatott: azt nekem mókus-alakúra kellett nyírnom. Bárgyúság, gondoltam. Pávák, az egy dolog, a mókusok egészen más valami. Aztán ott volt Lampard ezredes! Hát az meg majd megbolondult a begóniákért… gyönyörű begónia-ágyásokat csináltatott valaha! Most már mind ki van gyomlálva, ez már kiment a divatból. Nem akarnám elmesélni maguknak, milyen gyakran kellett föltöltenem az ágyásokat a bejárati pázsitnál, és lóversenypályává alakítanom őket az elmúlt hat évben! Úgy látszik, az embereknek többé már nincs szemük a muskátlikhoz és a csinos lobélia – szegélyekhez.
– Ugye, maga dr. Kennedyéknél is dolgozott?
– Aha. Hát annak már jó sok éve. Ez kilencszázhúsz körül kellett, hogy legyen. O már elköltözött innét… föladta a prakszisát. Most a fiatal dr. Brent rendelője van a Crosby Lodge-nál. Furcsa ötletei vannak… kis fehér tabletták és ilyesmik. Vittapinnek nevezi őket.
– Gondolom, emlékszik a fiatal Miss Kennedyre, a doktor húgára is?
– Aha, hogyne emlékeznék Miss Helenre, nagyon is jól emlékszem. Gyönyörű kislány volt, hosszú szőke hajjal. A doktor nagy gonddal neveltette. Amikor visszajött Indiából, itt, ebben a házban élt, úgy bizony, merthogy férjhez ment. Valamiféle indiai katonatiszthez.
– Aha. Hallottam róla… szombat este… hogy maga meg a férje valami rokonfélék. Gyönyörű szép volt, mint valami föstött kép, Helen kisasszony, amikor hazajött az intézetből. Majd kicsattant a vidámságtól. Mindenhová menni akart… táncmulatságba meg teniszezni, meg minden ilyesmi. Újra kellett festenem a teniszpálya vonalait, úgy bizony, mert nem használták azt már legalább húsz év óta, mit mondjak. És pokolian benőtték a bokrok. Vissza kellett nyesnem őket, úgy bizony. És kaptam jó nagy csomó mészfestéket, és ki kellett húznom a vonalakat. Hatalmas munkát végeztem és… és a végin aligha játszottak rajta. Hát fura egy ügy lehetett, mindig is azt gondoltam, úgy bizony.
– Miféle fura ügy? – kérdezte Giles.
– Az az ügy a teniszhálóval. Éjnek évadján valaki odajött és cafatokra vagdosta a hálót. Cafatokra, úgy bizony. Bosszúságból cselekedték azt, mondhatná az ember. Úgy bizony, úgy… undorító, kicsinyes bosszúságból.
– No de ki csinálhatott ilyet?
– Hát ez az, amit a doktor úr is tudni akart. Rendkívül fölháborodott rajta… és én nem tudom hibáztatni érte. Jó sok pénzt adott ki rá, úgy bizony. De senki nem akadt, aki meg tudta volna mondani, hogy ki tette. Soha nem is tudtuk meg. A doktor meg kijelentette, hogy nincs szándékában másikat venni… ebben is teljességgel igazat kellett adnom neki… mert ha a bosszúvágy fölgerjedt egyszer, akkor másodszor is fölgerjedhet a bosszúvágy. Hanem Miss Helen, ő rendkívül bosszankodott… Hát aztán Miss Helennek nem sok szerencséje volt, úgy bizony. Először ez a háló… aztán meg a beteg lába.
– Lábsérülés? – kérdezte Gwenda.
– Igen… átbukott valamilyen útgyalun vagy más effélén, és megvágta magát. Eleinte úgy festett, hogy csak afféle horzsolás, de aztán sehogy sem akart begyógyulni. A doktor nagyon aggódott miatta. Bekötözte és kezelte, de nem javult. Emlékszem, a doktor aszonta: „Nem tudom megérteni… kellett, hogy valami szpektikus – vagy valami hasonló szót használt – legyen ott azon az útgyalun. És egyáltalán, mit keresett az az útgyalu az autóföljáró kellős közepén?"… aszonta. Mert hogy az ott volt, és Miss Helen átesett rajta, amikor egy sötét éjjelen hazajött. Szegény lány, ott állt lesántulva, nem bírt elmenni a táncmulatságokba, csak ücsörgött a lelkem a fölpolcolt lábával. Úgy rémlett, mindig balszerencse éri, ha valamibe belevág.
Nos, eljött a pillanat – gondolta Giles. És csak úgy mellékesen megkérdezte:
– Ismert valakit, akit Afflicknek hívtak?
– Aha, Jackie Afflicket gondolja? A Fane és Watchmanék irodájából?
– Igen. Nem volt ő jó barátja Miss Helennek?
– Hát az igencsak képtelen ügy volt. A doktor csakhamar véget is vetett a dolognak, és jól is tette, úgy bizony. Nem tartozott az úri osztályhoz ez a Jackie Afflick. Csak épp úgy vágott az esze, mint a borotva. Végülis aztán jól megvágta saját magát… az efféle mindig pórul jár, úgy bizony. Nem is rontotta itt sokáig a levegőt. Forró lett a talpa alatt a föld. Hál' Istennek, megszabadultunk tőle. Mi itt Dillmouth-ban nem szeretjük az ilyen fajtát. Menjen Isten hírével, és űzze az eszét valahol másutt, ezzel búcsúztunk őkelmétől.
Gwenda megkérdezte:
– P itt volt akkor, amikor a teniszhálót összeszabdalták?
– Aha. Már kapisgálom, mire gondol. P azonban nem követett volna el ilyen oktalanságot. Nem, Jackie Aflick nem esett a feje lágyára. Akárki csinálta, bosszúvágyból cselekedett.
– Volt valaki, aki rosszindulattal viseltetett Miss Helen iránt? Akiről elképzelhető, hogy bosszút forralt?
Az öreg Manning csöndesen kuncogott.
– Hát az már való igaz, hogy néhány ifjú hölgy méltán érezhetett gyűlöletet. Külsőre egyikük sem vetekedhetett Miss Helennel, a legtöbbje bizony nyomába sem léphetett. Nem, azt kell mondjam, őrültségből csinálta valaki. Valami csavargó, irigységből.
– Helen nagyon odavolt Jackie Aflickért? – kérdezte Gwenda.
– Nem hiszem, hogy Miss Helen sokat törődött volna bármelyik fiatalúrral is. Csak éppen szeretett szórakozni, ennyi az egész. Némelyikük igencsak hűségesen ragaszkodott hozzá, például az ifjú Mr. Walter Fane. Úgy követte, akár valami kutya.
– És a lány ügyet sem vetett rá?
– Hát Miss Helen aztán nem. Csak nevetett rajta… ez minden, amit csinált. A fiatalember aztán külföldre utazott, úgy bizony. Később azonban visszajött. Most ő a feje a cégnek. Soha nem nősült meg. Nem hibáztatom. Az asszonyok csak jó csomó galibát okoznak a férfiember életében.
– Maga nős?
– Két asszonyt temettem el – mondta az öreg Manning. – Aha. Nos, nem panaszkodom. Most ott pipázhatok nyugodtan, ahol csak akarok.
A beálló csöndben újra fölkapta a gereblyéjét.
Giles és Gwenda fölsétáltak az ösvényen a ház felé, Miss Marple pedig fölhagyott a taracknyalábok elleni irtó-hadjárattal, és csatlakozott hozzájuk.
– Miss Marple – mondta Gwenda –, ön olyan rossz színben van. Csak nincs valami baja?…
– Semmi, semmi, drágám…
Az idős hölgy pillanatnyi szünetet tartott, majd a mélységes eltökéltség sajátos hangsúlyával így szólt:
– Tudja, nem szeretem ezt a históriát a teniszhálóval. Cafatokra vagdosni! Még akkor is, ha…
Elhallgatott. Giles kíváncsian nézett rá. Aztán megjegyezte:
– Nem egészen értem…
– Nem? Számomra olyan szörnyű világos. Bár talán jobb is, hogy ön nem érti. Máskülönben lehet, hogy én tévedek. Most mondják el, hogy mire jutottak Northumberlandben.
Beszámoltak arról, amit végeztek, és Miss Marple figyelmesen hallgatta őket.
– Hát valóban nagyon szomorú az egész – mondta Gwenda. – Igazából majdnem tragikus.
– Igen, csakugyan. Szegény teremtés… szegény teremtés.
– Hát én is úgy éreztem. Mennyit kell szenvednie annak a férfinak…
– A férfinak? Vagy úgy. No persze, hát igen.
– Vagy ön úgy gondolja…
– Nos, igen… én az asszonyra gondoltam… a feleségre. Föltehetőleg nagyon mélyen szerelmes a férjébe, az meg csak azért vette feleségül, mert érdekházasságnak tekintette a dolgot, vagy mert megsajnálta őt, vagy talán valamiféle érzelmességből, jóindulatból, a férfiak gyakran nősülnek ilyetén okokból, bár azok valójában olyan rettenetesen becstelenek.
… Száz módját ismerem a szerelemnek, s mind szörnyű kín annak, kit szeretünk… – idézte lágyan Giles. Miss Marple odafordult hozzá.
– Igen, ez igaz. A féltékenység, tudja, rendszerint nem olyan ügy, aminek okai vannak. Ez sokkal… hogy is mondjam?… sokkal alapvetőbb dolog ennél. Arra a tudatra alapozódik, hogy valaki úgy érzi, nem viszonozzák a szerelmét. És ezért az illető elkezd várni, figyelni, arra gyanakodik… hogy a szeretett személy valaki más felé fordul. Ami viszont szinte kivétel nélkül valóban meg is történik. Ezért Mrs. Erskine pokollá teszi a férje életét, ő pedig – bár nem tehet róla – szintén pokollá teszi a nő életét. Én azonban azt hiszem, az asszony szenved többet. És mégis, tudja, merem állítani, hogy a férj igazán szereti.
– Nem szeretheti – kiáltotta Gwenda.
– Óh, drágám ön nagyon fiatal. Mr. Erskine soha nem hagyta el a feleségét, és ez jelent valamit, tudja?
– Persze, a gyermekei miatt. Mert tudta, mi a kötelessége.
– A gyermekei, talán – mondta Miss Marple. – Ámbár, be kell vallanom, nekem úgy rémlik, az urak egyáltalán nem olyanok, mint akik nagyon tekintettel lennének a kötelességükre, amennyiben a feleségükről van szó… a közszolgálat persze egészen más ügy. Giles fölkacagott.
– Milyen csodálatosan cinikus ön, Miss Marple.
– Óh, Istenkém, Mr. Reed, remélem, nem így állunk. Az ember mindig reménykedik az emberi természetet illetőleg.
– És én még mindig úgy gondolom, hogy Walter Fane lehetett – mondta Gwenda eltűnődve. – Azt pedig bizonyosra veszem, hogy Erskine őrnagy nem követte el a dolgot. Valójában tudom, hogy nem ő volt.
– Az ember érzései nem mindig megbízható vezetők – mondta Miss Marple. – Olyan emberek csinálnak olyasmit, akikről a legkevésbé sem tételezhető fel a dolog… Roppant föltűnést keltett az én kis városomban, amikor a Karácsonyi Klub pénztárosáról kiderült, hogy az alapítvány utolsó pennyjét is rátette egy lóra. Igazán utálta a lóversenyt meg a fogadásnak és a szerencsjátéknak bármely más fajtáját is. Az apja, valami széllelbélelt turfügynök nagyon komiszul bánt az anyjával, ezért az illető… amolyan értelmiségi kifejezéssel élve… túlontúl komoly ember lett. Ám egyszer véletlenül Newmarket felé autózott, és meglátta, ahogy néhány lovat futtatnak. És akkor elvesztette az eszét… A vér szava!…
– Mind Walter Fane, mind Richard Erskine elődei gyanú fölött állónak tetszenek – mondta Giles komolyan, bár némi huncutság bujkált a szája sarkában. – Hanem az az egykori gyilkosság kezd műkedvelő bűnesetnek látszani.
– A fontos az – mondta Miss Marple –, hogy ők itt voltak. A helyszínen. Walter Fane itt élt Dillmouth-ban. Erskine őrnagy, saját elbeszélése szerint, valóban Helen Kennedy társaságában tartózkodott a haláleset előtt nagyon rövid idővel… és ő nem tért vissza a hoteljébe egy ideig azon az éjszakán.
– De egészen őszintén nyilatkozott ebben az ügyben. Ő…
Gwenda elhallgatott. Miss Marple nagyon keményen nézett rá.
– Én csak hangsúlyozni szeretném – mondta Miss Marple –, milyen jelentősége van annak, hogy valaki a helyszínen van.
Egyikről a másikra pillantott. Aztán így szólt:
– Azt hiszem, nehézség nélkül meg fogják találni J. J. Aflick címét. Minthogy ő a Nárcisz – Buszok tulajdonosa, ez elég könnyű lesz.
Giles bólintott.
– Nekivágok. Talán a telefonközpontban kezdem… – Szünetet tartott. – Úgy véli, oda kéne mennünk, hogy meglátogassuk?
Miss Marple hallgatott egy pillanatig, talán kettőig, aztán így szólt:
– Ha megteszik… legyenek nagyon óvatosak. Emlékezzék, hogy épp az imént… mit is mondott az öreg kertész… Jackie Aflick agyafúrt… Kérem… kérem… legyenek óvatosak…

J. J. AFFLICK

J. J. Aflick, Nárcisz-Buszok, Devon és Dorset Túrák isb. két számmal is szerepelt a telefonkönyvben. Egy Irodai szám Exeterben és egy privát cím ennek a városnak peremkerületében.
Találkozást beszéltek meg másnapra.
Amint Giles és Gwenda elindultak a kocsival, Mrs. Cocker lelkendezve kirohant a házból és integetett utánuk… Giles a fékre lépett és megállt.
– Dr. Kennedy van a telefonnál, Uram.
Giles kiszállt és visszaszaladt. Fölvette a kagylót. – Itt Giles Reed.
– Jó reggelt. Éppen most kaptam egy kissé különös levelet. Valamilyen Lily Kimble nevezetű nő írta. Törtem a fejem, hogy visszaemlékezzem, kicsoda ez a nő. Először azt hittem, valamelyik páciensem, de rossz irányban tapogatóztam. Most már inkább gyanítom, hogy az egyik lány lehet, aki az önök házában szolgált. Belső szobalány lehetett abban az időben, amelyik bennünket annyira érdekel. Majdnem biztos vagyok abban, hogy Lilynek hívták, noha a családi nevére nem emlékszem.
– Volt ott valamilyen Lily. Gwenda emlékezik rá. Masnit kötött a macska nyakába.
– Gwennie-nek nagyon figyelemreméltó emlékezőtehetsége kell legyen.
– Oh igen, az van neki.
– Nos, szeretnék szót váltani önökkel erről a levélről… nem telefonon. Otthon lesznek, ha átjövök?
– Éppen most indulunk Exeterbe. De szívesen betérünk önhöz, ha ez önnek megfelel, uram. Úgyis útba esik.
– Jó. Ez ragyogó lesz.
– Nem szeretnék erről az egész ügyről túl sokat beszélni telefonon – magyarázta a doktor, amikor megérkeztek. – Folyton az az érzésem, hogy a telefonos kisasszony belehallgat. Itt a nő levele.
Kiterítette a levelet az asztalra. Olcsó vonalas papírra írták, gyakorlatlan kézzel. Lily Kimble a következőket írta:

Kedves uram,
hálás vónék ha tanácsot tudna adnia melléklettel kapcsolatban, amit az újságból vágtam ki. Sokat tanakodtam, és megbeszéltem a dolgot már Mr. Kimble-lel is, de még mindig nem tudom, mi vóna a legokosabb ebben az esetben. Ha maga azt mondja, hogy pénz van benne vagy jutalom, akkor jó, mert tudnék mit csinálni a pénzzel, ebben biztos vagyok, de nem akarnám belekeverni $ rendőrséget vagy ehhez hason/ó. Én gyakran gondolkodtam, mi is történt azon az éjszakán, amikor Mrs. Halliday elment, és én nem tudom, uram, hogy egyáltalán elment – e, mert a ruhák nem a megfelelőek voltak. Először gondoltam, hogy a gazda tette, de most már nem vagyok olyan biztos a kocsi miatt, amit az ablakból láttam. Flancos egy kocsi volt és láttam már előbb is, de nem akarnék semmit sem úgy, hogy először meg ne kérdezném magát, vajon rendben van-e, és semmi rendőrség, mert sohasem vót dolgom a rendőrséggel, és Mr. Kimble se szeretné eztet. Eljöhetek és meglátogathatom magát, uram, ha szabad, a következő csütörtökön, mert az vásárnap, és Mr. Kimble nem lesz itthon. Nagyon örülnék, ha maga akarná.
Tisztelettel,
Lily Kimble.

– A Dillmouth-i hajdani címemre érkezett – mondta Kennedy, – és továbbküldték nekem ide. A kivágás az önök hirdetése.
– Ez csodálatos – mondta Gwenda. – Ez a Lily… látja… ő nem gondolja, hogy apám követte el a dolgot.
Ujjongás csengett a hangjában. Dr. Kennedy fáradt, jóindulatú pillantást vetett rá.
– Jó önnek, Gwennie – mondta gyöngéden. – Remélem, igaza van. Nos, az lenne a legjobb, ha a következőket tűnnénk. Én válaszolok a levélre, és megírom neki, hogy jöjjön ide csütörtökön. A vonat-összeköttetés egészen jó. A Dillmouth-i elágazásnál át kell szállni, és röviddel négyharminc után ide tud érni. Ha maguk ketten idejönnek azon a délutánon, együttesen megbirkózunk vele.
– Csodás – mondta Giles. Az órájára pillantott. – Gyerünk, Gwenda, rohannunk kell. Időre van találkozásunk – magyarázta – Mr. Afflick-kal…
– Afflick? – Kennedy összehúzta a szemöldökét. – Persze! Devon Túrák, a Nárcisz-Buszokkal, szörnyű hatalmas, sárga dromedárok. A név azonban valahogy más [módon rémlik ismerősnek.
– Helen – mondta Gwenda.
– Uramisten… csak nem az a posta?
– De igen.
– De hát az egy nyomorult kis patkány volt. Szóval így feltornázta magát az életben?
– Nem árulna el nekem valamit, uram? – kérdezte Giles. – Ön véget vetett valami fura kis ügynek Afflick és Helen közt… Ez… egyszerűen azért történt, mert… szóval a társadalmi helyzete miatt?
Dr. Kennedy száraz pillantást vetett rá.
– Én régivágású férfi vagyok, fiatalember. A modern evangéliumban az egyik ember annyit ér, mint a másik. Ez erkölcsileg nem vitás. Én azonban hiszek abban, hogy létezik olyan létállapot, amelybe az ember beleszületik, és úgy hiszem, az ember akkor a legboldogabb, ha abban is marad. Mellesleg – tette hozzá – én azt gondoltam, az a fickó csak afféle lókötő. Mint ahogy annak is bizonyult.
– Pontosabban mit tett?
– Most már nem emlékszem rá. Amennyire föl tudom idézni, valami pitiánerséget követett el, pénzért tartotta a markát holmi felvilágosítások fejében, amik a Fane – cégnél betöltött állásából kifolyólag jutottak a tudomására. Valami bizalmas ügyletet fecsegett ki, ami az egyik ügyfelükkel volt kapcsolatban.
– Fájdalmasan… érintette, hogy elküldték? Kennedy metsző pillantást vetett rá, és kurtán így szólt:
– Igen.
– Es önnek semmi egyéb oka nem volt, hogy nem nézte jó szemmel Afflick barátkozását a húgával?! Nem gondolta, hogy… nos, hogy valamilyen formában] különc lett volna?
– Most, hogy élére állította a dolgot, nyíltan fogok válaszolni. Úgy rémlett, hogy – különösen miután kirúgták az állásából – Jackie Afflick a kiegyensúlyozatlan vérmérséklet bizonyos jeleit mutatta. Kezdődő üldözési mániái ez az igazság. Ez azonban utóbb nem gátolta boldogul sában.
– Ki rúgta őt ki? Walter Fane?
– Fogalmam sincs róla, hogy Walter Fane-nek közi lett volna a dologhoz. A cég küldte el.
– És nem panaszkodott, hogy megtorlás áldozata lett volna?
Kennedy bólintott.
– Értem… Nos, szélsebesen kell hajtanunk. Csütörtökig, sir.
Újonnan épített ház volt. Vakolata hófehéren vakított, csupa girbe-gurba hajlatból állt, tele hatalmas ablakokkal. Rajtuk keresztül be lehetett látni a pompás halion át abba a dolgozószobába, amelynek felét hatalmas, krómmal bevont asztal foglalta el.
Gwenda idegesen mormogta Gilesnek:
– Igazán nem is tudom, mit kezdenénk Miss Marple nélkül. Minden lépésünknél őrá támaszkodunk. Előszóra barátai segítettek Northumberlandben, most meg az ő papnája teremtett nekünk összeköttetést a Fiúk Klubja Évi Táborozásával kapcsolatban.
Giles figyelmeztetőleg emelte föl a kezét, mert az ajtó kinyílt, és J. J. Afflick termett nagy sebbel-lobbal a szobában.
A középkorú, vaskos férfiú meglehetősen feltűnő kockás öltönyt viselt. Szeme sötéten és szúrósan feketéllett gömbölyded és jóindulatú arcában. Úgy festett, mint amilyennek holmi sikeres bukmékert képzel el magának az némber.
– Mr. Reed? Jó reggelt. Örvendek, hogy megismerhetem.
Giles bemutatta Gwendát. Gwenda úgy érezte, mintha túlbuzgó birkózó marka ragadta volna meg a kezét.
– És mit tehetek önért, Mr. Reed?
Afflick hatalmas íróasztala mögé ült. Egy ónix-dobozból cigarettával kínálta őket.
Giles a Fiúk Klubja táborozásával kezdte a beszélgetőst. Régi barátai rendezik az ünnepséget. Azon buzgólkodik, hogy megszervezzen egy kétnapos utazást Devonban.
Afflick azonnal válaszolt, üzletszerű hangon – idézte az árakat, ajánlatokat tett. Ezalatt azonban kissé tűnődő kifejezés derengett az arcán.
Végül is így szólt:
– Nos, tehát minden eléggé világos, Mr. Reed, majd jelentkezési űrlapot küldök önnek, hogy kitölthesse. Ez eddig szigorúan üzleti ügy. Az alkalmazottamtól azonban úgy értesültem, hogy ön magántalálkozót óhajtott velem a magánlakásomon.
– Azt is óhajtottam, Mr. Afflick. Csakugyan két ügyben kerestem föl önt. Az egyiket elintéztük. A másik valóban teljesen magánjellegű. A feleségem nagyon szeretne végre-valahára érintkezésbe lépni a mostohaanyjával, akit sok év óta nem látott, és mi azt reméltük, hogy ön esetleg segítségünkre lehet ebben.
– Nos, ha megmondja a hölgy nevét… összeszedem, amit tudok.
– Valaha ismeretségben állt vele. Neve Helen Halliday, és a házassága előtt Miss Helen Kennedynek hívták.
Afflick hallgatagon ült. Összehúzta a szemöldökét, és székét lassan hátrabillentette.
– Helen Halliday… nem tudok visszaemlékezni… Helen Kennedy…
– Régebben Dillmouth-ban – mondta Giles.
Afflick hirtelen visszazökkentette a székét.
– Megvan – mondta. – Hát persze! – Kerek, pirospozsgás arca örömtől fénylett. – A kis Helen Kennedy! Igen, emlékszem rá. Ennek azonban már nagyon sok ideje. Legalább húsz éve!
– Tizennyolc.
– Tényleg? Hogy repül az idő, mint a közmondás tartja. Ámbár attól tartok, hogy csalódni fog, Mrs. Reed. Egyáltalán nem láttam azóta Helent. Még csak nem is hallottam róla.
– Óh Istenem – mondta Gwenda. – Ez nagy csalódás. Annyira reméltük, hogy ön segíteni tud majd nekünk.
– Mi a baj? – szeme gyorsan rebbent egyikükről a másikra. – Veszekedés? Elment hazulról? Pénzügy?
Gwenda így szólt:
– Elment hazulról… váratlanul… Dillmouth-ból… tizennyolc évvel ezelőtt… valakivel.
Jackie Afflick vidáman válaszolta:
– És önök azt gondolják, hogy talán velem ment el? Nos, miért?
Gwenda nyíltan felelt:
– Mert azt hallottuk, hogy ön és Helen valaha… nos, oda voltak egymásért…
– Én és Helen? Óh, de hiszen nem volt abban semmi. Csak egy fiú meg egy lány járt együtt. Egyikünk sem vette túlságosan komolyan.
Szárazon hozzátette:
– Senki nem bátorított bennünket, hogy komolyan vegyük…
– Ön most bizonyára szörnyen szemtelennek gondol bennünket – kezdte Gwenda, de a férfi közbevágott:
– Nem mindegy? Nem vagyok érzékeny. Ön meg akar találni egy bizonyos személyt, és úgy gondolja, módomban áll segíteni. Kérdezzen, kérem, bármit, amit akar… semmi rejtegetni valom nincs. – Elgondolkodva nézett rá. – Tehát ön Halliday lánya?
– Igen. Ön ismerte az apámat?
Afflick megrázta a fejét.
– Egyszer beugrottam hozzájuk, hogy meglátogassam Helent, amikor üzleti ügyben Dillmouth-ban jártam. Hallottam, hogy férjhez ment, és itt él. Helen nagyon udvarias volt… – szünetet tartott –, de nem hívott meg ebédre. Nem, nem ismerkedtem meg az ön apjával.
Gwenda nem tudta, nincs-e egy parányi neheztelés ebben a „Nem hívott meg ebédre" mondatban?
– Vissza tudna emlékezni, boldognak látszott?
Afflick vállat vont.
– Elég boldognak látszott. Hanem, sajnos, ez már jó régen történt. Emlékeznék azonban rá, ha boldogtalannak látszott volna.
Majd teljesen természetes kíváncsisággal kérdezte:
– Azt akarja mondani, hogy soha többé nem hallott róla, miután Dillmouth-t elhagyta tizennyolc évvel ezelőtt?
– Semmit.
– Levelek sem jöttek?
– Jött két levél – mondta Giles. – De okunk van azt hinni, hogy azokat nem ő írta.
– Úgy véli, nem ő írta Őket? – Afflick láthatólag kissé mulatságosnak találta az ügyet. – Olyan titokzatosnak hangzik ez az egész.
– Hát ez az, mi is nagyon titokzatosnak tartjuk.
– Mi van a bátyjával, az orvossal? P sem tudja, hogy Helen hol van?
– Nem.
– Értem. Szabályszerű rejtély, nem igaz? Miért nem adnak föl hirdetést?
– Megtettük.
Afflick csak úgy mellékesen megjegyezte:
– Úgy látszik, meghalt. Csak talán önök nem hallottak róla.
Gwenda megborzongott.
– Fázik, Mrs. Reed?
– Nem. Csak arra gondoltam, hogy Helen meghalt. Nem szívesen gondolok a halálára.
– Ebben igaza van. Én magam sem szívesen gondolok erre. Elképesztően csinos kis nő volt.
Gwenda fölindultan így szólt:
– Ön ismerte Helent. Jól ismerte őt. Nekem csak gyermekkori emlékeim vannak róla. Milyen volt? Hogyan éreztek iránta az emberek? Ön hogy érzett iránta?
Afflick néhány pillanatig merőn nézett rá.
– Becsületes leszek önhöz, Mrs. Reed. Akár hiszi, akár nem, sajnáltam azt a csitrit.
– Sajnálta? – Gwenda csodálkozva bámult Afflickre.
– Pontosan. Itt csak unatkozott… épp akkor jött haza az intézetből. Némi kis szórakozásra vágyott, amire minden fruska vágyik, és itt találta ezt a merev, középkorú bátyját, a vaskalapos elképzeléseivel, hogy mit szabad egy lánynak és mit nem szabad. Az égvilágon semmi szórakozást nem engedélyezett annak a szegény csitrinek. Nos, én néha elvittem őt… mutattam neki valami kicsit az életből. Nem mondhatom, hogy belepistultam volna, és őt sem ette a penész értem. Ő éppen csak szívesen tett úgy, mintha fittyet hányna mindenre. Mert persze hamar rájöttek, hogy mi találkozgatunk, és a bátyja tüstént véget vetett a dolognak. Nem is hibáztatom a doktort. A kislány szakított velem. Nem jegyeztük el egymást vagy más efféle. Szándékomban állt ugyan, hogy majd egyszer megházasodom, de addig semmiképpen sem, amíg nem leszek kicsit idősebb. És persze boldogulni szerettem volna, és olyan feleséget találni, aki segít abban, hogy vigyem valamire. Helennek nem volt semmi pénze, ezért ő nem lett volna előnyös parti. Mi éppen csak jó pajtások voltunk, parányi kis flörtöléssel fűszerezve.
– Azt hiszem, azért mégis csak dühbe gurult akkor, amikor a doktor…
Gwenda elhallgatott, és Afflick folytatta:
– Hát bosszantott a dolog, elismerem. Senki sem boldog, ha közlik vele, hogy rangon aluli. De hát ilyenkor nem jó, ha valaki sértődékeny.
– És aztán – kérdezte Giles – ön elveszítette az állását?
Afflick holdvilágképe most már nem mosolygott olyan barátságosan.
– Magyarán: kirúgtak. A Fane és Watchmann cég kiakolbólított. És sejtem ám, hogy kinek állt érdekében.
– Óh? – mondta Giles erősen kérdő hangsúllyal, Afflick azonban megrázta a fejét.
– Én nem mondok nevet. Megvan róla az elképzelésem. Hamisan megvádoltak, rágalmaztak, ennyi csak az egész, és én nagyon jól tudom, hogy kicsoda. És hogyan fúrtak meg! – Arca kipirult.
– Piszkos munka – dörmögte. – Leskelődni az ember után, csapdát állítani neki… hazudozni róla… Nahát, igen, szép kis ellenségekre tettem szert. Azt azonban soha nem hagytam, hogy víz alá nyomjanak. Mindig jól megkapták tőlem a magukét. És én nem felejtek.
Elhallgatott. Modora hirtelen újra visszavedlett. Ismét közvetlenné vált.
– Így hát attól tartok, nem tudok segíteni önöknek. Mindössze egy kis szórakozás volt köztünk, Helen és énközöttem… de ez volt minden. Nem mélyült el a dolog.
Gwenda rámeredt. A történet elég világos… de vajon igaz-e? Nagyon szerette volna tudni. Valami motoszkált benne… s egyszer csak föl is bukkant agyának felszínére az a valami.
– Mindegy – mondta – ön meglátogatta Helent, amikor később Dillmouth-ban járt.
Afflick elnevette magát.
– Most megfogott engem, Mrs. Reed. Igen, így tettem. Talán meg akartam mutatni neki, hogy nem nyomtak víz alá és nem csúsztam le pusztán azért, mert az a lóarcú ügyvéd kiebrudalt engem az irodájából. Csinos kis üzletem volt, flancos kocsival jártam, és igen jól éltem.
– De ön nem is egyszer látogatta meg Helent, igaz? 
Afflick egy pillanatig habozott.
– Kétszer… talán háromszor. Mindig csak beugrottam. Hirtelen eltökéltséggel bólintott.
– Sajnálom, nem tudok segíteni önnek. Giles fölkelt.
– Elnézését kérem, hogy az idejét elraboltuk.
– Minden rendben van. Egy kis változatosságot jelentett számomra, hogy elbeszélgettünk a régi időkről.
Az ajtó kinyílt, egy asszony nézett be, és mereven elnézést kért.
– Óh, bocsánat… nem tudtam, hogy valaki van nálad…
– Gyere be, drágám, gyere be. Bemutatom a feleségemet. Ez itt Mr. és Mrs. Reed.
Mrs. Afflick kezet nyújtott. A magas, karcsú asszony eléggé lehangoltnak látszott, és szinte meglepően jól szabott ruhát viselt.
– Éppen a régi időkről beszélgettünk – mondta Mr. Afflick. – A régi időkről, amikor téged még nem ismertelek, Dorothy.
A házaspár felé fordult.
– Egy hajóúton ismerkedtünk meg egymással – mondta. – Ó a világnak nem erről a tájékáról származik. Lord Polterham unokahúga.
Rátartisággal beszélt… a vékony asszonyka elpirult.
– Ezek a hajóutak nagyon kellemesek – mondta Giles.
– Olyankor nagyon művelődik az ember – mondta Afflick. – Ámbár nekem nincs olyan műveltségem, amellyel henceghetnék.
– Mindig is mondom a férjemnek, el kell szánnunk magunkat egy görögországi hajókirándulásra – mondta Mrs. Afflick.
– Nincs rá idő. Elfoglalt ember vagyok.
– És nekünk nem szabad feltartanunk önt – mondta Giles. – Isten önökkel, és köszönöm a szívességét, Mr. Afflick. Ugye, értesít majd a táborozás költségeiről?
Afflick az ajtóig kísérte őket. Gwenda a válla fölött hátrapillantott. Mrs. Afflick a szoba ajtajában állt. A férje háta felé fordított arca kíváncsi és kelletlenül megbántott volt.
Giles és Gwenda újra elköszöntek és kimentek az autójuk felé.
– A csudába, ott hagytam a kendőmet! – mérgelődött Gwenda.
– Mindig elhagysz valamit! – vágta rá Giles.
– Ne vágj már olyan mártír képet. Bemegyek érte.
Visszaszaladt a házba. A dolgozószoba ajtaján át hallotta, ahogy Afflick hangosan így szól:
– Mi a fenének jössz be zavarogni? Soha nincs benned fikarcnyi tapintat sem.
– Sajnálom, Jackie. Én nem tudtam. Kik ezek az emberek, és mivel hoztak ki ennyire a sodrodból?
– Nem hoztak ki a sodromból. Én… Elhallgatott, mivel meglátta az ajtóban Gwendát.
– Óh, Mr. Afflick, nem hagytam itt a kendőmet?
– Kendőt? Nem, Mrs. Reed. Itt nincs.
– Ostoba vagyok. Akkor a kocsiban kell lennie. Gwenda újra kiment.
Giles begyújtotta a motort. A járdaszegély mellett krómtól csillogó, nagy, sárga limuzin állt.
– Ez aztán a kocsi! – mondta Giles.
– Micsoda csillogó autó! – jegyezte meg Gwenda. – Emlékszel, Giles? Mit mondott Edith Pagett, amikor fölidézte nekünk, amit Lilytől hallott? Lily akkor Erskine kapitányra tippelt, „nem is a mi titokzatos ifjoncunkra, a flancos kocsiban"… Nem gondolod, hogy a titokzatos ifjonc a csillogó autóban Jackie Afflick lehetett?
– Igen – mondta Giles. – És a doktornak írt levelében Lily említette a flancos autó"-t.
Egymásra néztek.
– O itt volt… a helyszínen"… ahogyan Miss Marple mondaná, azon az éjszakán. Óh, Giles, alig bírom kivárni a csütörtököt, hogy meghalljam, mit mond Lily Kimble!
– Hacsak nem gyullad be ezek után és nem gondolja meg magát…
– Óh, bizonyosan el fog jönni, Giles, ha ez a csillogó kocsi volt itt azon az éjszakán…
– Gondolod, hogy az is ilyen sárga veszedelem lehetett, mint ez itt?
– A túrakocsimat csodálják? – Mr. Afflick fesztelen hangjára összerezzentek. Afflick a mögöttük lévő csinosan nyírt bokorszegélyen hajolt át. – Kis boglárka. így hívom őt. Mindig is szerettem, ha a karosszéria csinos, Felhívja magára a figyelmet, igaz?
– Hát az már igaz – mondta Giles.
– Hát én aztán irtón el vagyok ragadtatva a virágoktól – mondta Mr. Afflick. – Sárga nárciszok, boglárkák, papucsvirágok… ezek mind a kedvenceim… Itt a kendője, Mrs. Reed. Az asztal mögé csúszott. Isten önökkel. Szívből örülök, hogy megismerhettem önöket.
– Gondolod, meghallotta, hogy a kocsiját sárga veszedelemnek neveztük? – kérdezte Gwenda, amint elhajtottak.

LILY TALÁLKÁJA

– Nahát én aztán pácban vagyok! – jelentette ki Giles.
Éppen most nyitott föl egy levelet, amelyik a délutáni postával érkezett, és teljes elképedéssel bámulta a tartalmát.
– Mi a baj?
– Itt az írásszakértői jelentés. Gwenda kíváncsian megkérdezte:
– És persze nem Helen írta külföldről a levelet?
– Hiszen éppen ez az! De igen, Helen írta, és onnan. Egymásra bámultak.
Gwenda hitetlenkedett:
– Akkor azok a levelek nem hamisítványok voltak, hanem eredetiek? Helen valóban elment hazulról azon az estén. És valóban írt külföldről. És egyáltalán nem is fojtották meg.
Giles csöndesen válaszolt:
– Úgy látszik. De ez tényleg idegesítő. Nem értem. Minthogy minden, de minden éppen ennek az ellenkezőiére vall.
– Talán a szakértők tévedtek?
– Föltételezem, hogy ők tévedtek. Noha teljesen hozzáértőknek látszanak. Gwenda, én most már valóban semmit sem értek ebben az egész ügyben. Lehet, hogy hatalmas bolondot csináltunk magunkból?
– Talán mindennek csak az én színházbeli ostoba viselkedésem az oka? Tudod, mit mondok neked, Giles? Hívjuk föl Miss Marple-t, jöjjön át. Lesz annyi időnk, mielőtt elmegyünk dr. Kennedyhez fél ötre.
Ám Miss Marple egészen másképp reagált, mint ahogy várták. Azt mondta, hogy ez valóban ragyogó.
De kedves Miss Marple – mondta Gwenda –, hogy érti ezt?
– Úgy értem, drágám, hogy valaki nem volt annyira okos, mint amilyennek kellett volna lennie.
– De hogyan? – kérdezte Giles.
– Baklövést követett el! – vágta rá Miss Marple, és roppant elégedetten bólogatott.
– De hogyan? – értetlenkedett továbbra is Giles.
– Nos, Mr. Reed, bizonyára látja, hogy ez mennyire beszűkítette a területet.
– Ha elgondoljuk azt a tényt, hogy valóban Helen írta a leveleket… ön még akkor is úgy véli, hogy meggyilkolhatták?
– Én úgy vélem, valakinek nagyon fontos lehetett, hogy a levelek ténylegesen Helen kezeírásával legyenek papírra vetve.
– Értem… Legalábbis azt hiszem, hogy értem. Egészen sajátos körülmények között vehették rá Helent, hogy megírja azokat a bizonyos leveleket… Ez leszűkíti a dolgokat. De vajon milyenek lehettek azok a körülmények?
– Ugyan, Mr. Reed. Nem gondolja komolyan. Ez tökéletesen egyszerű, igazán.
Giles bosszúsnak, lázadónak látszott.
– Biztosíthatom, hogy nekem ez egyáltalán nem nyilvánvaló.
– Ha töprengene kissé…
– Gyerünk, Giles – szólt közbe Gwenda. – El fogunk késni.
Otthagyták a magában mosolygó Miss Marple-t.
– Ez az öreglány néha igencsak fölbosszant – mondta Giles. – Nem tudom, mi a fenére célozgat.
Dr. Kennedy házát időben érték el. Maga a doktor nyitott nekik ajtót.
– A házvezetőnőnek kimenőt adtam ma délutánra – magyarázkodott. – Úgy tetszik, hogy így jobb lesz.
A nappali szobába tessékelte őket, ahol már készen várt rájuk a teás tálca a csészékkel, a tányérokkal, a vajas kenyérrel és a süteménnyel.
– Egy csésze tea jót fog tenni, nem igaz? – kérdezte dr. Kennedy bizonytalanul Gwendától. – Fesztelenné teszi Mrs. Kimble-t, meg miegymás.
– Önnek tökéletesen igaza van – mondta Gwenda.
– Nos, mi legyen kettejükkel? Egyenesen bemutassam önöket? Vagy az esetleg megzavarja őt?
Gwenda csöndesen mást javasolt:
– A vidéki emberek olyan gyanakvóak. Azt hiszem jobb lenne, ha egyedül fogadná őt.
– Nekem is ez a véleményem – mondta Giles.
Dr. Kennedy így szólt:
– Ha önök a szomszédos szobában várnának, és ezt az összekötő ajtót kissé nyitva hagynám, akkor hallhatnának mindent, amit tárgyalunk. Az eset sajátos körülményei, úgy gondolom, följogosítják erre önöket.
– Szerintem ugyan ez lehallgatás, de én igazán nem törődöm vele – mondta Gwenda.
Dr. Kennedy halványan elmosolyodott, és így szólt:
– Nem hiszem, hogy itt bármilyen etikai szempontot figyelembe kellene vennünk. Semmiképpen nem fogok titoktartást javasolni… noha hajlandó vagyok tanácsot adni, ha erre megkér.
Az órájára pillantott:
– A vonatnak négy-harmincötkor kell a Woodleigh Road-on lennie. Pár perc múlva megérkezik. Aztán körülbelül öt percébe fog kerülni a hölgynek, hogy fölsétáljon a dombon.
Nyugtalanul járkált föl s alá a szobában. Arca barázdás és elgyötört volt.
– Nem értem – mondta –, a legkevésbé sem értem, hogy mindez mit jelent. Ha Helen soha nem hagyta el a házat, ha a nekem szóló levelei hamisítványok… – Gwenda hirtelen megmozdult, de Giles nemet intett a fejével. A doktor folytatta:
– Ha Kelvin, szegény fiú, nem gyilkolta meg őt, akkor mi a fene történt?
– Valaki más gyilkolta meg őt – mondta Gwenda.
– De drága gyerekem, ha valaki más gyilkolta meg őt, akkor mi a fenének ragaszkodott Kelvin ahhoz, hogy ő tette?
– Mert azt gondolta, hogy ö tette. Apám találta Helent az ágyon, és azt hitte, hogy ő ölte meg. Ez történt, nem igaz?
Dr. Kennedy bosszúsan dörgölte meg az orrát.
– Honnan tudhatnám? Nem vagyok pszichiáter. Megrázkódtatás. Azonnali idegösszeroppanás. Igen, föltételezem, hogy ez lehetséges. De ki akarhatta meggyilkolni Helent?
– Mi három ember egyikére gondolunk – mondta Gwenda.
– Három ember? Miféle három ember? Senkinek sem lehetett semmiféle elképzelhető oka arra, hogy Helent meggyilkolja… hacsak az illető nem volt tökéletesen őrült, Helennek nem voltak ellenségei. Mindenki szerette őt.
A komódhoz ment, és a fiókban kotorászott.
– A minap találtam ezt… amikor azokat a leveleket kerestem.
Megfakult pillanatfelvételt vett elő. Karcsú iskolás lány látszott rajta tornaruhában, szorosan hátrafésült hajjal, ragyogó arccal. Kennedy – egy fiatalabb, boldogságtól sugárzó Kennedy – mellette állt, apró terrier kölyköt tartói a karján.
– Mostanában sokat gondoltam rá – mondta bensőségesen. – Sok év óta egyáltalán nem gondoltam rá… majdnem sikerült elfelejtenem… Most állandóan rá gondolok. Ez az önök műve.
Szavai szinte vádlóan hangzottak.
– Úgy hiszem, ez Helen műve – mondta Gwenda. A doktor hirtelen sarkon fordult, és Gwendára nézett.
– Hogy érti ezt?
– Pontosan így. Nem tudom jobban megmagyarázni. Igazán nem mi juttatjuk őt az ön eszébe. Hanem maga Helen.
Fájdalmasan elhaló mozdonyfütty sivított a fülükbe. Dr. Kennedy kilépett a földig érő ablakon, és ők követték őt. Füstcsík terjengett szét lassan a völgyben.
– Ott megy a vonat – mondta Kennedy.
– Most jön be az állomásra?
– Nem, most hagyja el. – Szünetet tartott. – Most már perceken belül itt kell lennie.
De a percek teltek-múltak, és Lily Kimble nem jött.

Lily Kimble a Dillmouth vasútelágazásnál kiszállt a vonatból, és átsétált a hídon, arra az oldalra, ahol a kis helyi járat várakozott. Alig néhány utas lézengett csupán… legföljebb féltucat. Ezekben az órákban igencsak lecsökkent a forgalom, és méghozzá vásárnap volt Helchester-ben.
A vonat éppen most indult el… fontoskodva pöfögött a kanyargós völgyön át. Három állomás volt a Luisbury Bay-i végállomás előtt.
Lily Kimble kinézett az ablakon, de szeme nem a buján zöldellő vidéket tátta, hanem a Jakab-korabeli stílusú garnitúrát, jade-zöld huzattal…
Ő volt az egyetlen személy, aki a Matching Halt-i kis állomáson kiszállt. Leadta a jegyét, és a jegypénztáron keresztül kiment az épületből. Az úton egy rövid szakasz után útjelző tábla „Woodleight Camp felé" felirattal gyalog-utat jelzett, amely a meredek dombra vezetett föl.
Lily Kimble rátért az ösvényre, és fürgén lépkedett a domb teteje felé. Az ösvény az erdő széle mellett haladt, a másik oldalon a domb meredeken emelkedett, sűrűn benőtte a hangafű meg a tövises rekettye. Valaki előtoppant a fák közül, és Lily Kimble félreugrott.
– Hé, jaj de megijesztett! Nem vártam, hogy itt találkozzam magával.
– Meglepetést okoztam, nem igaz? Van ám egy másik meglepetésem is…
A fák közt roppant magány terjengett. Senki nem járt arra, hogy hallja a kiáltozást, vagy a küzdelem zaját. Aztán elnémult a kiáltozás, és a küzdelem is hamarosan véget ért.
Egy fölzavart erdei gerle kirepült az erdőből.

– Mi történhetett ezzel az asszonnyal? – kérdezte bosszúsan dr. Kennedy.
Az óramutatók azt mutatták, hogy tíz perc múlva öt óra lesz.
– Eltéveszthette az utat az állomásról kijövet?
– Világosan elmagyaráztam neki mindent. Mindenesetre ez egészen egyszerű. Ha kijön az állomásról, balra kell fordulnia, majd fölkapaszkodnia az első jobbra vezető úton. Mint már említettem, az egész néhány perces séta csupán.
– Tehát meggondolta magát – mondta Giles.
– Hát úgy látszik.
– Vagy lekéste a vonatot – vélekedett Gwenda.
Kennedy lassan így szólt:
– Nem. Úgy gondolom, valószínűleg úgy döntött, hogy egyáltalán nem jön el. Talán a férje leállította. Ilyenek ezek a vidéki emberek, szinte kiszámíthatatlanok.
Föl s alá járkált a szobában.
Aztán a telefonhoz ment, és kért egy számot.
– Halló? Állomás? Itt dr. Kennedy beszél. Valakit vártam a négy-harmincötössel. Középkorú vidéki nő. Kért valaki útbaigazítást hozzám? Vagy… mit mond?
A többiek elég közel voltak a telefonhoz, hogy hallják az egyik Woodleigh Bolton-i vasúti hordár lágyan kiejtett lassú szavait.
– Nem hiszem, hogy bárki is jött volna magához, doktor. Senki idegen nem érkezett a négy-harmicötössel. Mr. Narracots Meadow-ból, és Johnnie Lawes, és az öreg Bensőn lánya. Más utas egyáltalán nem is volt.
– Hát akkor meggondolta magát – mondta dr. Kennedy. – Nos, önöket megkínálhatom teával. A kanna fönt van a tűzön. Kimegyek, és elkészítem.
Visszatért a teáskannával, és leültek.
– Csak pillanatnyi fennakadás – mondta vidáman. – Megvan a címe. Átmegyünk majd, és esetleg meglátogatjuk.
Megcsörrent a telefon, és a doktor fölkelt, hogy válaszoljon.
– Dr. Kennedy?
– Én beszélek.
– Itt Last felügyelő, a longfordi rendőrőrsről. Várt ön egy nőt, akit Lily Kimble-nek hívtak… Mrs. Lily Kimble… hogy meglátogatja önt ma délután?
– Igen, vártam. Miért? Valami baleset érte?
– Nem pontosan olyasmi, amit ön balesetnek nevez. A nő halott. A holttestnél önnek egy levelét találtuk. Ezért hívtam fel önt. Megtenné, hogy bejön a longfordi rendőrőrsre, amilyen gyorsan csak tud?
– Azonnal indulok.

– Nos, tisztázzuk a dolgot – mondta Last felügyelő. Kennedyről Gilesre és Gwendára nézett, akik elkísérték a doktort. Gwenda nagyon sápadt volt, és nagyon szorosan összekulcsolta a kezét.
– Önök várták ezt a nőt azzal a vonattal, amely a Dillmouth vasútelágazást négy óra ötkor hagyja el, és Woodleigh Bolton-ba négy óra harmincötkor ér?
Dr. Kennedy bólintott.
Last felügyelő lenézett a levélre, amelyet a halott asszony táskájából vett ki. A levél teljesen világos volt. Dr. Kennedy ezt írta:

Kedves Mrs. Kimble,
örülök, hogy a tőlem telhető legjobb tanácsot adhatom önnek. Mint ennek a levélnek a fejlécén láthatja, már nem élek Dillmouth-ban. Ha azzal a vonattal akar jönni, amelyik 3.30-kor hagyja el Coomleight-t, szálljon át a Dillmouth vasútállomásnál, és jöjjön a Lonsbury Bay-i vonattal Woodleigh Bolton-ig, innen csak pár percig kell sétálnia a házamig. Forduljon balra, ahogy kijön az állomásról, aztán induljon el az első úton, amelyik jobb kéz felé vezet. A házam ennek az útnak a végében van, jobboldalt. A név rajta van a kapun.
Üdvözlettel
James Kennedy

– Nem került szóba, hogy a korábbi vonattal jön?
– Korábbi vonattal? – dr. Kennedy csodálkozva nézett.
– Az asszony ugyanis így tett. Coombleigh-t nem a három-harmincassal, hanem az egy-harmincassal hagyta el, elérte a kettő-ötöst a Dillmouth vasútelágazás felől, és nem Woodleigh Boltonnál szállt ki, hanem Matchings Haltnál, az előző állomáson.
– Hát ez hallatlan!
– Orvosi ügyben akarta kikérni a tanácsát, doktor?
– Nem. Néhány éve már visszavonultam a prakszistól.
– Magam is így gondoltam. Jól ismerte őt? Kennedy megrázta a fejét.
– Nem láttam őt majdnem húsz éve.
– De ön azért… hm… most újra… fölismerné? Gwenda vacogott, de egy orvost nem rendíthetnek meg a hullák, és dr. Kennedy elgondolkodva így szólt".
– A jelenlegi körülmények közt nehéz megmondani, hogy fölismerném-e vagy sem. Megfojtották, gondolom.
– Megfojtották. A holttestet a csalitban találták meg, rövid távolságra a Matchings Haltól Woodleigh Campbe vezető' út mentén. Egy kiránduló találta meg, aki Woodleigh Campből jött le, négy óra előtt körülbelül tíz perccel A mi rendőrségi orvosunk a halál időpontját kettő-tizenöt és három óra közé teszi. Föltehetőleg röviddel azután gyilkolták meg, hogy elhagyta az állomást. Más utas nem szállt ki Matchings Haltnál. Ő volt az egyetlen személy, aki kiszállt a vonatból… Nos, miért szállt ki Matchings Haltnál? Eltévesztette volna az állomást? Alig hihető. Mindenesetre két órával korábban jött, mint az önnel megbeszélt időpont, és nem azzal a vonattal jött, amelyet ön javasolt neki, noha az ön levele itt volt vele… Nos, tulajdonképpen milyen ügye volt önnel, doktor?
Dr. Kennedy a zsebébe nyúlt, és kivette Lily Kimble levelét.
– Ezt magammal hoztam. A benne lévő kivágás egy hirdetés, amelyet a helyi lapban Mr. és Mrs. Reed helyezett el.
Last felügyelő elolvasta Lily Kimble levelét és a mellékletet. Aztán dr. Kennedyről Gilesre és Gwendára nézett.
– Szabad volna megkérdeznem, milyen történet húzódik meg emögött? Gondolom, ez messzire nyúlik vissza?
– Tizennyolc évre – mondta Gwenda.
Töredékesen, betoldásokkal és közbevetésekkel ugyan, de a történet végül is összeállt. Last felügyelő jó hallagatóságnak bizonyult. Hagyta, hogy az előtte levő három ember saját módján beszélje el a történteket. Kennedy száraz és tényszerű beszámolót adott elő. Gwenda kissé összefüggéstelenül csapongott, de elbeszélésének megrendítő ereje volt. Giles szolgált talán a legértékelhetőbb adatokkal. Világos volt és lényegre törő, kevesebb tartózkodással, mint Kennedy és több történeti hűséggel, mint Gwenda. Sokáig tartott.
Aztán Last felügyelő fölsóhajtott, és összegezte a hallottakat.
– Mrs. Halliday dr. Kennedy húga volt és az ön mostohaanyja, Mrs. Reed. Ő tizennyolc évvel ezelőtt eltűnt a házból, amelyben ön jelenleg él. Lily Kimble (leánynevén Abbott) a házban szolgált (belső szobalányként) ebben az időben. Egyes okokból (az évek múlásával) Lily Kimble hajlott arra a föltevésre, hogy itt valami hamis dolog történt. Abban az időben mindenki azt föltételezte, hogy Mrs. Halliday elment egy férfival (személye ismeretlen). Halliday őrnagy elmegyógyintézetben halt meg tizenöt évvel ezelőtt, még mindig abban a kényszerképzetben, hogy ő fojtotta meg a feleségét… amennyiben ez kényszerképzet volt. Szünetet tartott.
– Ezek mind érdekes dolgok, de valahogy nem összeillő tények. A döntő pontnak az látszik, hogy Mrs. Halliday él-e vagy meghalt. Ha elhunyt, akkor vajon mikor halt meg? Es mit tudott Lily Kimble?
Bólintott.
– Első pillanatra úgy rémlik, valami nagyon fontosat kellett tudnia. Olyan fontosat, hogy éppen abból a célból gyilkolták meg, hogy megakadályozzák, hogy beszéljen róla.
Gwenda fölzokogott:
– De hogyan tudhatta valaki, hogy beszélni akart róla, kivéve minket?
Last felügyelő tűnődő pillantással fordult feléje.
– Ez nagyon lényeges pont, Mrs. Reed, hogy ő a kettő-ötös vonatra szállt, a négy-ötös vonat helyett. Ennek valami oka kellett, hogy legyen. Valamint annak is, hogy a Woodleigh Bolton előtti megállónál szállt le. Vajon miért? Lehetségesnek tartom, hogy előbb írt a doktornak, de utána írt. valaki másnak is, és találkozást javasolt Woodleigh Campnél, és azt ajánlotta ez után, mivel azt nem találta kielégítőnek, hogy menjenek el dr. Kennedyhez, és kérjék ki a tanácsát. Lehetséges, hogy egy meghatározott személyre gyanakodott, és talán ennek a személynek írt, ismereteire célzott, és találkozást javasolt.
– Zsarolás – mondta hevesen Giles.
– Nem tételezem föl, hogy így gondolkodott volna – mondta Last felügyelő. – Ő mindössze kapzsi és reménykedő lehetett… meg kissé összezavarodott azt illetően, hogy mit tudna kihozni ebből az egész ügyből. Nos, meglátjuk, a férj talán többet tud mondani nekünk.

– Figyelmeztettem őt, úgy biza – mondta Mr. Kimble nehézkesen. – Ne harapj rá, hogy evvel az üggyel foglalkozzál, ezek voltak az én szavaim. A hátam mögött intézte a dolgot, úgy biza. Azt gondolta, hogy ő tudja jobban. Ilyen volt Lily világéletében. Jól fölvágták a nyelvét. Mindenbe beleütötte az orrát az a kotnyeles nőszemély…
A kihallgatás föltárta, hogy Mr. Kimble kevés újat tud mondani.
Lily a St. Catherine-Lakban szolgált, mielőtt ő megismerte és elkezdtek volna együtt járni. Bolondult a filmekért, és elmondta neki, hogy amennyire tudja, olyan házban szolgált, ahol gyilkosság történt.
– Ügyet se vetettem rá, úgy biza. Merő képzelgés az egész, gondoltam. Lily soha nem érte be a puszta tények kel, úgy biza. Hosszú, zavaros dajkamesét fecsegett el nekem, a gazdájáról, aki eltette láb alól a feleségét, és talán a pincében suvasztotta el a hullát… meg valami francia lányról, aki kinézett az ablakon és látott valamit vagy valakit… Rá se hederítsél te a külföldiek locsogására, kisanyám, mondtam neki, hazugok azok mind egy szálig. Nem olyanok azok, mint mi… És amikor csak hablatyolta a szószátyár halandzsáját, én biza, oda sem hallgattam, mert, figyeljen csak ide, felügyelő úr, és jól jegyezze meg, ő fújta föl az egészet, ő csinált a bolhából elefántot. Szeretett volna kiagyalni egy kis bűntényt, a Lily, úgy biza. Meg szokta venni a Vasárnapi Híreket, mert abban folytatásos sorozat jelent meg, HÍRES GYILKOSOK címmel. Lily valósággal falta azt a maszlagot, úgy biza, és közben kisütötte azzal a tyúkeszével, hogy ő olyan házban szolgált, ahol gyilkosság történt… nos, úgy gondoltam, hadd képzelegjen, nem árt vele senkinek. Hanem amikor aztán már engem is nyaggatni kezdett, hogy feleljen-e erre a hirdetésre, akkor azt mondtam neki, hagyja fenébe az egész ügyet, mert nem okos dolog fölkavarni ilyen zavaros dolgokat… És ha úgy cselekedett volna, még ma is élne. Néhány pillanatig elgondolkodott.

MELYIKÜK?

Giles és Gwenda nem mentek el Last felügyelővel és dr. Kennedyvel a Mr. Kimble kihallgatására. Hét óra körül érkeztek haza. Gwenda falfehéren támolygott, és tengeri betegnek látszott. Dr. Kennedy azt mondta Gilesnek:
– Adjon neki egy pohár brandyt, és etessen meg vele valamit, aztán dugja be az ágyba. Nagy megrázkódtatás érte.
– Ez olyan szörnyű, Giles – mondogatta Gwenda –, olyan szörnyű! Ez a buta nőszemély találkát ad egy gyilkosnak, és annyi bizalommal indul feléje… csakhogy megöljék! Úgy ment, mint valami birka a vágóhídra!
– Nos, ne gondolj már rá, drágám. Végeredményben mi tudtuk, hogy van itt valaki… egy gyilkos.
– Nem, mi sem tudtuk. Azt nem, hogy most gyilkol. Úgy értem, mi azt hittük, hogy akkor… tizennyolc évvel ezelőtt gyilkolt valaki. Ez valahogy egyáltalán nem volt reális… meglehet, mindenben tévedtünk.
– Nos, éppen ez bizonyítja, hogy nem volt tévedés. Egész idő alatt igazad volt, Gwenda.
Giles nagyon megörült, hogy Miss Marple-t Hillside-ban találta. Miss Marple és Mrs. Cocker egymással versengve sürgölődtek Gwenda körül, aki visszautasította a brandyt, mert mint mondta, őt az mindig a csatornán átkelő gőzhajókra emlékezteti, de elfogadta a meleg whiskyt, citrommal, aztán Mrs. Cocker unszolására leült, és nekilátott a kiadós tojáslepénynek.
Giles elhatározta, hogy minden egyébről társalog, csak a történtekről nem, ám Miss Marple – mint Giles megállapította – valamilyen magasabb rendű taktikai érzékkel, szelíd és tartózkodó modorban, mégiscsak végigelemezte a bűntényt.
– Nagyon is rémületes, drágám – mondta. – És természetesen nagy megrázkódtatás, de el kell ismerni, hogy érdekfeszítő. Én persze, olyan idős vagyok, hogy a halál már nem ráz meg annyira mint önt, csak akkor, ha hosszas és fájdalmas, mint a rák, az tör le engem igazán. A lényeg az, s ez végérvényesen és minden kétséget kizáróan bizonyítja, hogy a szegény fiatal Helen Hallidayt… meggyilkolták. Mindig is így gondoltuk, és most már tudjuk.
– Ön szerint tehát azt is tudjuk, hogy hol a hulla – mondta Giles. – Föltételezem, a pincében.
– Nem, nem Mr. Reed. Emlékszik, ugye, Edith Pagett arról beszélt, hogy lement a pincébe a következő reggelen, mert fölzaklatta az, amit Lily mondott neki, és semmi jelét nem látta ilyesfélének… noha lettek volna jelek, tudja, ha valaki valóban kereste volna őket.
– De hát akkor mi történt vele? Elvitték egy kocsiban, és egy szikláról a tengerbe dobták?
– Nem. Ugyan drágáim, hát mi ötlött először Gwenda szemébe, amikor idejött? Majd én megmondom. Az a tény, hogy a nappali szoba ablakából nincs kilátás a tengerre. Ahol ön határozottan úgy érezte, hogy lépcsők vezettek le a pázsitra… ahelyett ott bokrok voltak ültetve. A lépcsők, amelyeket ön aztán megtalált, eredetileg itt voltak, de egy bizonyos időpontban áthelyezték őket a terasz végébe. Vajon miért mozdították el őket?
Gwenda csak bámult rá; derengeni kezdett benne a fölismerés.
– Ön úgy véli, hogy ott…
– Kell, hogy valami oka legyen a változtatásnak, és itt nem látszik semmi értelmes magyarázat. Őszintén szólva, az nem alkalmas hely arra, hogy a lépcsők onnan vezessenek le a pázsitra. A terasznak az a vége azonban nagyon békés hely, nem lehet rálátni a házból, kivéve egyetlen ablakot… a gyerekszoba ablakát, az első emeleten. Ugyebár, ha valaki el akar ásni egy holttestet, akkor a földet meg kell bolygatnia, és kell valamilyen ok ami erre magyarázatul szolgál. Az ok az volt, hogy úgy döntöttek, a lépcsőket át kell helyezni a nappali szoba elől a terasz végébe. Már értesültem dr. Kennedytől, hogy Helen Halliday és a férje nagyon finnyásán vigyáztak a kertre, és igen sokat dolgoztak benne. Az alkalmazásukban álló kertész-napszámos csak nagyon keveset szokott elvégezni a kitűzött munkákból, és amikor megérkezett és látta, a változás milyen szépen előrehaladt, sőt néhány kőlapot is elmozdítottak már, mindössze csak azt gondolhatta, hogy a Halliday – házaspár már belekapott a munkába, amikor ő még nem volt itt. A hullát természetesen mindkét hely egyikén eláshatták, de úgy gondolom, majdnem biztosak lehetünk abban, hogy a terasz végében ásták el, nem a nappali .szoba ablaka előtt.
– Miért lehetünk biztosak ebben? – kérdezte Gwenda.
– Azért, amit szegény Lily Kimble írt a levelében… miszerint megváltozott a véleménye, hogy a hulla a pincében volna, amiatt, amit Léonie látott, amikor kinézett a gyerekszoba ablakán, valamikor az éjszaka folyamán. Ez nagyon nyilvánvalóvá teszi, nem igaz? A svájci lány kinézett az ablakon, és látta, amint éppen ássák a gödröt. Talán valóban azt is látta, hogy ki az, aki ássa.
– És soha nem mondott el semmit a rendőrségen?
– Drágám, abban az időben szóba sem került az, hogy esetleg gyilkosság történhetett volna. Mrs. Halliday megszökött a szeretőjével… mindössze ennyi az, amit Léonie egyáltalán ki tudott hámozni a történtekből. Valószínűleg nem beszélt elég jól angolul. Megemlíthette Lilynek, talán nem is akkor, hanem később, milyen érdekes dolgot figyelt meg az ablakból azon az éjszakán, és ez megerősíthette Lilyt abban a hitében, hogy bűntény történt. Ám semmi kétségem, Edith Pagett lebeszélte Lilyt arról, hogy őrültségeket fecsegjen, és a svájci lány meg is fogadta a jó tanácsot, hiszen föltehetőleg nem akart belekeveredni valamilyen rendőrségi ügybe. A külföldiek mindig is különösen idegesen ódzkodnak a rendőrségtől, ha idegen országban tartózkodnak. Ezért Lóonie szépen visszament Svájcba, és nagyon is valószínű, hogy soha többé nem gondolt az ügyre. Giles így szólt:
– Ha egyáltalán él még… Vajon ki lehet-e nyomozni… MissMarple bólintott:
– Talán.
Giles megkérdezte:
– Hogyan tudnánk ezt elkezdeni?
Miss Marple így válaszolt:
– A rendőrség ezt sokkal jobban el tudja végezni, mint ön. Last felügyelő átjön ide holnap reggel.
– Akkor, azt hiszem, beszélni kell neki… a lépcsőkről.
– És arról, amit láttam… vagy úgy gondolom, hogy láttam… a hallban? – kérdezte Gwenda idegesen.
– Igen, drágám. Nagyon okos volt öntől, hogy eddig nem beszélt róla. Nagyon okos. De azt hiszem, eljött az ideje.
Giles lassan így szólt:
– Helent a hallban fojtották meg, aztán a gyilkos fölvitte a lépcsőn, és rátette az ágyra. Kelvin Halliday bejött, önkívületbe esett a kábítószeres whiskytől, és amikor rákerült a sor, őt is fölvitték a lépcsőkön a hálószobába. Amikor magához tért, úgy hitte, hogy ő ölte meg a feleségét. A gyilkosnak valahol a közelben kellett lennie, tettre készen figyelt. Amikor Kelvin kiment dr. Kennedyhez, a gyilkos elvitte a holttestet, valószínűleg a terasz bokros végébe, és megvárta, amíg mindenki lefeküdt és feltehetőleg már elaludt, aztán megásta a sírt, és elhantolta a hullát. Ez azt jelenti, hogy itt kellett lennie a ház körül, lóformán egész éjjel?
Miss Marple bólintott.
– Ezt kellett tennie… a helyszínen tartózkodott. Emlékszem, ön azt mondta, hogy ez fontos. Meg kell vizsgálnunk, hogy a három gyanúsítottunk közül melyikre illik legjobban ez a követelmény. Vegyük először Erskine őrnagyot. Nos, ő egyértelműen a helyszínen tartózkodott. Saját bevallása szerint fölsétált ide Helennel a strandról, kilenc óra tájban. Elbúcsúzott tőle. De vajon valóban elbúcsúzott-e tőle? Tegyük föl, hogy ehelyett megfojtotta őt.
– De hiszen már mindennek vége volt köztük – kiáltott föl Gwenda. – Réges-régen. P maga mondta, hogy aligha volt egyszer is egyáltalán egyedül Helennel.
– De nem érted, Gwenda, hogy aszerint, ahogy most vizsgálnunk kell az ügyet, nem támaszkodhatunk semmire, amit valaki mond….
– Nos, nagy örömmel hallom, hogy ön ezt mondja – mondta Miss Marple. – Mert kissé viszolyogtam, tudja, attól a magatartástól, hogy maguk mindketten hajlamosnak látszottak megtörtént tényként elfogadni mindent, amit az emberek mondtak maguknak. Félek, hogy sajnálatosan bizalmatlan természetem van, de… különösen gyilkosság esetében… alapszabálynak tekintem, hogy semmit ne tartsak igaznak, amit mondanak nekem, hacsak ellenőrizni nem tudom. Például majdnem bizonyosnak látszik, amit Lily Kimble említett, hogy a becsomagolt bőröndben elvitt ruhák nem olyanok voltak, amilyeneket maga Helen Halliday vitt volna magával, mert nem csak Edith Pagett említette nekünk, hogy ezt Lily mondta neki, hanem maga Lily is szót ejtett erről a körülményről a dr. Kennedyhez írt levelében. Ezért ez valóban tény. Dr. Kennedy beszélt arról nekünk, hogy Kelvin Halliday úgy hitte, a felesége titokban mérgezi őt, és Kelvin Halliday a naplójában vall erről… tehát ez megint csak tény, mégpedig nagyon érdekes tény, nem gondolják? Ámbátor, most ebbe ne menjünk bele… Azt azonban szeretném hangsúlyozni, hogy túl sok föltételezést alapítottak arra, amit önöknek mondtak… és feltehetőleg teljesen egyoldalúan beszéltek el.
Giles álmélkodva meredt rá. Gwenda, akinek kezdett visszatérni az arcszíne, kávét kortyolgatott, és az asztal fölé hajolt.
Giles így szólt:
– Vizsgáljuk meg egészen mostanig mindazt, amit a három ember mondott. Vegyük először Erskine-t. P azt mondta…
– Te pikkelsz rá – vágott közbe Gwenda. – Időrablás vele foglalkozni, mert most ő határozottan kívül van az ügyön. Ő nem gyilkolhatta meg Lily Kimble-t.
Giles zavartalanul folytatta:
– Azt mondta: Helennel az Indiába tartó hajón ismerkedett meg, és egymásba szerettek, de nem bírta rászánni magát, nem bírta elhagyni a feleségét és a gyermekeit, és azután megállapodtak abban, hogy el kell búcsúzniuk egymástól. Tételezzük fel, hogy nem egészen így történt. Feltételezem, hogy reménytelenül beleszeretett Helenbe, és Helen volt az, aki nem akart megszökni vele. Az is feltételezhető, hogy megfenyegette, ha férjhez megy valaki máshoz, meg fogja ölni.
– Teljességgel lehetetlen – mondta Gwenda.
– A dolgok így szoktak történni. Emlékezz vissza, hogy kihallgattad, amit a felesége mondott neki. Te ezt mind a féltékenységre fogod, de éppenséggel lehet ez az igazság is. Talán valóban átélt vele az az asszony valamilyen szörnyű időszakot, amelyben nők szerepeltek… lehet, hogy az őrnagy kissé szexmániás.
– Hát ezt nem hiszem.
– Nem, mert vonzó a nők szemében. Én úgy gondolom, van itt némi furcsaság Erskine körül. Mindazonáltal, menjünk tovább az ellene hozott vádjaimmal. Helen fölbontja eljegyzését Fane-nel, hazajön, férjhez megy apádhoz, és letelepszik itt. És akkor Erskine hirtelen fölbukkan, látszólag valamilyen nyaralás ürügyén, a feleségével. Ez így valóban kissé különös dolog. Elismeri, azért jött ide, hogy viszontlássa Helent. Nos, tegyük fel, Erskine volt az, aki a nappaliban tartózkodott Helennel azon a napon, amikor Lily kihallgatta szóváltásukat, s az asszony azt mondta, hogy fél tőle. „Félek tőled… mindig is féltem tőled… azt hiszem, őrült vagy"… És Helen, mivel fél, terveket sző, hogy elmegy és Norfolkban fog lakni, de nagyon titokban akarja tartani a dolgot. Senkinek nem szabad tudnia. Senkinek nem szabad tudni róla, azaz egészen addig, amíg Erskinék el nem hagyják Dillmouth-ot. Eddig ez stimmel. Most elérkeztünk a végzetes éjszakához. Hogy Hallidayek mit csináltak azon az estén, azt nem tudjuk… Miss Marple köhintett.
– Ami azt illeti, újra találkoztam Edith Pagett-tel. Visszaemlékezett, hogy azon az estén korán volt vacsora… hét órakor… mert Halliday őrnagynak valami ülésre kellett mennie… a golf klubba, úgy gondolja, vagy valami egyházközségi ülésre. Mrs. Halliday vacsora után kiment…
– Rendben. Helen tehát megbeszélés szerint találkozik Erskine-nel, talán a tengerparton. A férfi a következő napon fog elutazni. Talán nem akar elmenni. Helen visszajön ide, és a férfi is vele jön. Unszolja Helent, hogy menjen el vele. Végül, hirtelen támadt elvakult szenvedélyében, megfojtja őt. A következő lépés az, amiben már megegyeztünk. Enyhén őrült, azt akarja, Kelvin Halliday higgye azt, hogy ő maga volt az, aki megölte a feleségét. Később Erskine elássa a hullát. Emlékszik, azt mondta Gwendának, hogy ő egészen késő éjjelig nem ment vissza a hotelba, mert bebarangolta Dillmouth-t.
– Az embert érdekelné, hogy közben mit csinált a felesége? – jegyezte meg Miss Marple.
– Feltehetőleg tombolt a féltékenységtől – vágta rá Gwenda. – És jól megtáncoltatta szemrehányásaival, amikor végre visszatért.
– Én így rekonstruálom – mondta Giles. – És ez lehetséges is.
– Lily Kimble-t azonban nem gyilkolhatta meg – mondta Giles –, mert Northumberlandben él. Ezért őt gyanúba fogni ezúttal időpocsékolás. Nézzük Walter Fane-t.
– Helyes. Walter Fane elnyomott típus. Gyöngédnek és szelídnek látszik, de könnyen erőszakoskodik. Épp Miss Marple szolgált nekünk ennek értékes tanúbizonyságával. Walter Fane egyszer már olyan éktelen haragra gerjedt, hogy majdnem megölte a testvérét. Kétségkívül az idő tájt még gyermek volt, mégis megdöbbentett vele mindenkit, mert mindig szelíd és megbocsájtó természetűnek látszott. Mindenesetre Walter Fane szerelmes lesz Helen Kennedybe. És nem pusztán szerelmes, hanem őrülten bele is habarodott. A lány visszautasítja, és ő kiutazik Indiába. Később a lány ír neki, hogy utána jön és feleségül akar menni hozzá. A lány el is indul. És ekkor jön a második pofon. A lány megérkezik, és azonnal faképnél hagyja, mert valakivel „találkozott a hajón"… Azután hazautazik, és férjhez megy Kelvin Hallidayhez. Walter Fane feltehetőleg azt gondolja, hogy Kelvin Halliday az, aki miatt Helen kitette a szűrét. Kotlik rajta, ápolgatja őrült, féltékeny gyűlöletét és hazajön. A legmegbocsájtóbb módon viselkedik, barátságos, gyakran megfordul ebben a házban, látszólag szelíd macska a ház körül, ő a hűséges Dobbin. De talán Helen felismeri, hogy ez nem igaz. Talán megpillantja elvillanó szikráját annak, ami a felszín alatt végbemegy. Talán nagyon régóta érez már valami zavarót a nyugodt ifjú Walter Fane-ben. Azt mondja neki: „Félek tőled… mindig is féltem tőled…" Titokban terveket sző, hogy lelépnek Dillmouth-ból, és Norfolkban fognak élni. Miért? Mert félt Walter Fane-től. És most megint eljutottunk a végzetes éjszakához. Itt nem egészen biztos talajon állunk. Nem tudjuk, hogy Walter Fane mit csinált ezen az éjszakán, és én nem látok semmi lehetőséget arra, hogy valaha is kitaláljuk. Ő azonban nagyon megfelel Miss Marple ama követelményének, hogy az illetőnek a „helyszínen kell lennie", hiszen olyan házban él, amely csak két-három percnyi távolságra van a gyilkosság színhelyétől. Lehet, hogy azt mondta, korán fog lefeküdni, mert fejfájása van, vagy bezárkózott a dolgozószobájába, mert sürgős munkája van… vagy valami ehhez hasonlót eszelt ki. Ő elkövethetett mindent, amit a gyilkos végrehajtott a mi következtetéseink szerint, és úgy vélem, a három gyanúsított közül ő követhette el legvalószínűbben a hibát a bőrönd bepakolásánál. Ő az, aki nem tudhatott túl sokat arról, hogy milyen kiegészítővel hordanak a nők ilyen vagy olyan ruhadarabot.
– Olyan különös érzésem támadt – mondta Gwenda – aznap, az irodájában. Az a furcsa érzésem támadt, hogy ez a Fane olyan házhoz hasonlít, amelynek az ablakredőnyeit leeresztették… és… és még az a hóbortos sejtelem is gyötört…, hogy valamilyen halott rejlik abban a házban.
Miss Marple-ra pillantott.
– Ugye, ez nagyon ostobán hangzik?
– Nem, drágám. Én azt gondolom, hogy önnek talán igaza van.
– És most – mondta Gwenda –, elérkeztünk Afflickhez. Afflickhez meg az ő csillogó-villogó kocsijaihoz. Jackie Afflickhez, akinek mindig is úgy vágott az esze, mint a borotva. Az első vád az agyafúrt fickó ellen az, hogy dr. Kennedy úgy ítélte, kezdődő üldöztetési mániája van. Vagyis… hogy soha nem volt egészen normális. Beszélt nekünk magáról és Helenről… de most tekintsük úgy, hogy ez mind nagykalap hazugság. Éppenséggel nem úgy vélekedett, hogy Helen csupán afféle csinos kis talpraesett nőcske… őrült, szenvedélyes szerelemmel beleszeretett. Helen azonban nem viszonozta az érzelmeit. Csak épp szórakozott vele. Férfifaló volt, mint Miss Marple mondta.
– Nem, drágám, nemén mondtam ezt. Semmi ilyesmit nem mondtam.
– Jó, legyen nimfomániás, ha jobban tetszik ez a szakkifejezés. Mindenesetre, volt egy ügye Jackie Afflickkel, és aztán ejteni akarta a fiút. Afflick viszont nem akarta, hogy ejtsék. Helent a bátyja kimentette a kínos helyzetből,
Jackie Aflick azonban soha nem bocsájt meg, és nem felejt. Elvesztette állását… szerinte azért, mert Walter Fane csapdát állított neki. Ez határozottan az üldöztetési mániára utal.
– Igen – értett egyet Giles –, de másrészt, ha ez igaz, ez újabb pont Fane ellen… mégpedig értékes pont.
Gwenda folytatta:
– Helen külföldre megy, és Aflick elhagyja Dillmouthot. Ám soha nem felejti el a lányt, és amikor az visszatér Dillmouth-ba, mint férjezett asszony. Aflick átjön, és meg látogatja őt. Először azt mondta, hogy csak egyszer, később azonban elismerte, hogy jócskán többször jött át, mint egyszer. És… óh, Giles, ugye, emlékszel?… Edith Pagett elég furcsa kifejezést használt: „a mi titokzatos ifjoncunk a flancos kocsiban". Mint látod, elég gyakran jött át ahhoz, hogy a személyzet beszéljen róla. Helen azonban megsértette azzal, hogy nem hívta meg ebédre… nem ismertette őt össze Kelvinnel. Talán félt tőle. Talán…
Giles félbeszakította.
– Ez másképp is történhetett. Tételezzük fel, hogy Helen szerelmes volt bele… ő az első férfi, akibe valaha is szerelmes lett, és tételezzük fel, hogy a szerelem tovább folytatódott. Talán szerelmi kalandjuk is volt, és Helen nem akarta, hogy bárki is tudjon róla. De talán a férfi azt akarta, hogy szökjék meg vele, a lány pedig addigra már unta őt, nem akart elmenni vele… és ezért… ezért… a férfi megölte őt. És minden, ami ehhez tartozik. Lily megírta a dr. Kennedyhez írt levelében, hogy valamilyen csicsás kocsi állt kint azon az éjjelen a ház előtt. Ez Jackie Aflick kocsija volt. Jackie Aflick szintén a „helyszínen" tartózkodott.
– Ez persze csak feltételezés – mondta Giles –, de én ésszerűnek tartom. Ám itt vannak még Helen levelei, ezeket szintén be kell építenünk a bűnügy rekonstruálásába. Törtem az agyam, hogy ama „körülményekre" gondoljak, mint Miss Marple mondaná, melyek közt Helen rávehető volt, hogy megírja azokat a leveleket. Én úgy sejtem, ha ezekről magyarázatot akarunk adni, el kell ismernünk, hogy Helennek valóban volt egy szeretője, és ő csakugyan készült megszökni azzal a férfival. Vizsgáljuk meg újra a mi három lehetséges emberünket. Erskine az első. Mondjuk, ő még mindig nem készült föl arra, hogy elhagyja a feleségét vagy fölborítsa az otthonát, Helen azonban már úgy döntött, elhagyja Kelvin Hallidayt, és elmegy valahova, ahova majd Erskine utána jöhet, és időnként együtt lehet vele. Az első dolog képes lefegyverezni Mrs. Erskine gyanakvását, ezért Helen írt két levelet, amelyeket majd elküld a bátyjának kellő időben, és ezzel azt a látszatot kelti, mintha külföldre utazott volna valakivel… Ez nagyon beleillik abba a roppant nagy titokzatoskodásba a kérdéses férfit illetőleg.
– De ha Helennek szándékában állt, hogy elhagyja érte a férjét, vajon miért gyilkolta meg őt a szerelmes férfi? – kérdezte Gwenda.
– Talán azért, mert Helen hirtelen megváltoztatta az elhatározását. Elszánta magát, hogy mindenek előtt valóban törődni fog a férjével. A férfi erre feldühödött és megfojtotta őt. Aztán fogta a ruhákat és a bőröndöt, majd fölhasználta a leveleket. Ez olyan jó magyarázat, amely mindenre alkalmazható.
– Ugyanez illik Walter Fane-re is. Képzelem, hogy az efféle botrány milyen cudarul hátrányos lenne ilyen vidéki ügyvédnek. Helen talán egyetértett azzal, hogy elmenjen valami közeli helyre, ahol Fane meg tudja látogatni, s közben azt a látszatot kelti, mintha valaki mással ment volna külföldre. A levelek mind elkészültek, és akkor… amint te feltételezed… megváltoztatta elhatározását, Walter pedig feldühödött, és megölte őt.
– De mi van Jackie Afflickkel?
– Vele kapcsolatban sokkal nehezebb magyarázatot találni a levelekre. Nem képzelhető el, hogy őt zavarná a botrány. Helen talán nem tőle félt, hanem az apámtól… és ezért úgy gondolta, jobb lesz elhíresztelni, hogy külföldre ment… Vagy talán Afflick feleségének akadt még pénze ekkoriban, és Aflick be akarta fektetni az asszony pénzét az üzletbe. Óh igen, itt jó csomó lehetőség van a levelekre.
– Ön melyikre szavaz, Miss Marple? – kérdezte Gwenda. – Én nem igazán gondolok Walter Fane-re… de hát…
Mrs. Cocker most bejött, hogy kivigye a kávéscsészéket.
– Óh, asszonyom – mondta–, majdnem elfelejtette. Ez a sok minden a szegény meggyilkolt asszony körül, amibe ön meg Mr. Reed is belekeveredtek, ami egyáltalában nem jó önnek, madám… éppen most. Mr. Fane itt járt ma délután, ön után érdeklődött. Majd félórát várt. Úgy rémlett, azt gondolja, ön hívta meg.
– Milyen furcsa – mondta Gwenda. – Mikor volt ez?
– Négy óra körül, vagy kicsivel ezután. És aztán egy másik úr is járt itt, hatalmas sárga autóval jött. P kifejezetten azt mondta, hogy ön vár rá. Nem tud mentséget a dologra. Én úgy képzeltem, hogy talán valamilyen teadélutánt akart rendezni, csak elfelejtette.
– Nem – mondta Gwenda. – Jaj de furcsa.
– Hívjuk fel Fane-t most rögtön– mondta Giles. – Talán még nem feküdt le.
Úgy is lett, ahogy mondta.
– Halló, ott Fane úr beszél? Itt Giles Reed. Hallom, hogy átjött hozzánk ma délután látogatóba… Micsoda?… Nem… nem, biztos vagyok benne…nem, hát ez valóban furcsa. Igen, magam is csodálkozom.
Letette a kagylót.
– Hát ez nagyon furcsa dolog. Ma reggel felhívták a hivatalában. Üzenetet hagytak, hogy ma délután jöjjön át hozzánk látogatóba, nagyon fontos ügyben.
Giles és Gwenda egymásra bámultak. Aztán Gwenda így szólt:
– Hívd föl Afflicket.
Giles ismét a telefonhoz ment, megtalálta a számot és feltárcsázta. Ez kissé tovább tartott, de végre sikerült a kapcsolás.
– Mr. Afflick? Itt Giles Reed, én…
Itt nyilvánvalóan félbeszakították: a vonal túlsó végéből zúduló szóáradat valósággal megbénította. Végre meg tudott szólalni:
– De mi nem voltunk… nem… biztosíthatom önt… semmi ilyesmit nem tettünk. Igen… igen, tudom, hogy ön elfoglalt ember. Még csak nem is álmodtam erről… Igen, de figyeljen ide! Ki volt az, aki felhívta önt?… Férfi?… Nem, mondom, hogy nemén voltam. Nem… nem, értem. Nos, egyetértek, ez valóban hallatlan ügy.
Helyére tette a kagylót, és visszajött az asztalhoz.
– Nos, hát így állunk – mondta. – Valaki, valamilyen férfi, az én nevemben felhívta Afflicket, és megkérte, hogy jöjjön át ide. Sürgős ügy… nagy pénzről van szó.
Egymásra néztek.
– Kettőjük közül lehetett az egyik – mondta Gwenda. – Érted, Giles? – Egyikük gyilkolhatta meg Lily Kimble-t, és alibinek jött ide.
– Aligha alibi, drágám – mondta Miss Marple.
– Én nem is pontosan alibire gondoltam, hanem kifogásnak, hogy miért van távol az irodájától. Amit gondolok, az az, hogy kettőjük közül az egyik az igazat mondja, a másik hazudik. Kettőjük közül az egyik fölhívta a másikat és megkérte, jöjjön ide… hogy gyanúba keverje a másikat… de nem tudjuk, melyik. A kép tisztult, most már csak kettőjükről lehet szó. Vagy Fane vagy Afflick. Én azt mondom: Jackie Afflick.
– Én meg úgy hiszem, hogy Walter Fane. Mindketten Miss Marple-ra néztek. Az idős hölgy megrázta a fejét.
– Van itt egy másik lehetőség is – mondta.
– Hát persze, Erskine! Giles majdnem rohanva ment a telefonhoz.
– Mit akarsz csinálni? – kérdezte Gwenda.
– Távolsági kapcsolást kérek Northumberlandbe.
– Óh Giles, csak nem gondolod komolyan?…
– Meg kell tudnunk. Ha otthon van… nem gyilkolhatta meg Lily Kimble-t ma délután. Nincs magánrepülőgépe, sem más egyéb ördöngös szerkentyűje…
Csöndben várakoztak, míg a telefon megszólalt. Giles idegesen megköszörülte a torkát, és megszólalt:
– Er… Erskine? Itt Giles Reed… igen, Reed…
Hirtelen elgyötört pillantást vetett Gwendára, amivel a lehető legvilágosabban azt fejezte ki: „Mi a fenét kérdezzek most?" Gwenda fölugrott, és átvette tőle a kagylót.
– Erskine őrnagy? Itt Mrs. Reed. Hallottunk egy házról… egy házról. A Linscott Brake. Ez … ez… esetleg tud róla valamit? Ez valahol az önök közelében van, azt hiszem.
Erskine hangja hallatszott:
– Linscott Brake? Nem, nem hiszem, hogy valaha is hallottam volna róla. Mi az utolsó posta?
– Ez szörnyen elmosódott – mondta Gwenda. – Ismeri ezeket a szörnyű irományokat, amelyeket az ügynökségek szétküldenek. De azt írják, hogy tizenöt mérföldre fekszik Daith-től, és úgy gondoltuk…
– Sajnálom. Soha nem hallottam róla. Ki lakik ott?
– Óh, a ház üres. De mindegy, mi… gyakorlatilag már berendezkedtünk ebben a házban itt. Borzasztóam sajnálom, hogy megzavartam önt. Gondolom, nagyon elfoglalt.
– Nem, egyáltalán nem. Illetve csak háztartási munkával foglalatoskodom. A feleségem elutazott. A szakácsunknak el kellett mennie az anyjához, ezért én szórakozom a háztartási munkával. Attól tartok, hogy nem vagyok valami ügyes ebben. A kerti munkában jobb vagyok.
– Én is mindig szívesebben kertészkedem, mint a háztartással pepecselek. Remélem, a felesége nem beteg?
– Óh nem, csak az egyik nővéréhez hívták el. Holnap már vissza is jön.
– Nos, jó éjt, és nagyon sajnálom, hogy alkalmatlankodtam.
Letette a kagylót. – Erskine nincs benne a dologban – mondta diadalmasan. – A felesége elment, és ő végzi a házi munkát. Ez eldönti, hogy a másik kettő közt oszlik meg a gyanú. Nem igaz, Miss Marple? , Miss Marple komolynak látszott.
– Nem hiszem, drágáim – mondta –, hogy eléggé átgondolták a dolgot. Óh, Istenem… én komolyan nyugtalan vagyok. Bár tudnám pontosan, hogy mi is a teendő.

A MAJOMMANCSOK

Gwenda az asztalra könyökölt, és arcát a kezére támasztotta. Undorral nézte a sietős ebéd romjait. Most ezzel kell foglalkoznia, kivinnie a mosogatóba, elmosogatnia, elraknia az edényeket, és körül kell néznie, hogy mi legyen később vacsorára.
Szó sincs vad rohanásról. Úgy érezte, szüksége van egy kis időre, hogy földolgozza magában a történteket. Minden olyan gyorsan zajlott le. A reggel eseményei, amikor most visszaidézte őket, zűrzavarosnak és hihetetlennek rémlettek. Minden túl gyorsan és valószínűtlenül történt.
Last felügyelő korán jelent meg… fél kilenckor. Vele jött Primer detektív-felügyelő a főhadiszállásról és a rendőrfőnök, a megyétől. Ez utóbbi nem maradt sokáig. Primer felügyelőt bízták meg a Lily Kimble-féle gyilkossági esettel, és mindennel, ami ehhez tartozott.
Primer felügyelő, ez a lekötelezően udvarias modorú, szelíd, bocsánatkérő hangú férfiú, megkérdezte tőle, vajon nem okozna-e túlságosan sok kényelmetlenséget, ha az emberei némi ásásokat végeznének a kertben? Hangjának üde csengése inkább azt az érzést keltette, hogy embereit egészségügyi gyakorlatra hozta, semmint olyan hulla fölkutatására, amelyet tizennyolc évvel ezelőtt ástak el.
A felügyelőnek Giles válaszolt. így szólt:
– Úgy gondolom, segítségére tudnánk lenni egy-két javaslattal.
És elmondta a felügyelőnek a lépcsők áthelyezésének az elméletét, és kivitte a felügyelőt a teraszra.
A felügyelő fölnézett a rácsos ablakra az első emeleten a ház sarkában, és így szólt:
– Gondolom, az kellett legyen a gyerekszoba.
És Giles azt felelte, hogy valóban az volt.
Akkor a felügyelő és Giles visszajöttek a házba, és két ember, ásókkal fölszerelve, kiment a kertbe; Giles pedig, mielőtt még a felügyelő föltehette volna a kérdéseit, így szólt:,
– Úgy vélem, felügyelő úr, jobb lenne, ha végighallgatná amit a feleségem még senkinek nem mondott el, kivéve engem, és… és… egy másik személyt.
Primer felügyelő szelíd, de fürkésző pillantást vetett Gwendára. Kissé tűnődő képet vágott. Gwenda úgy érezte, azt kérdezi magától: „Vajon érdemes erre a nőre odafigyelni, vagy csak afféle kótyagos fehérnép, aki mindenfélét elképzel?"…
Olyan erősen érezte ezt, hogy védekezően így szólt:
– Lehet, hogy mindezt csak elképzeltem. Talán igen. De szörnyen valóságosnak rémlik.
Primer felügyelő lágyan és rábeszélően így szólt:
– Nos, Mrs. Reed, halljuk.
És Gwenda előadta. Hogy milyen ismerősnek tetszett neki a ház, amikor először látta. Miképp jött rá lassanként, hogy korábban éppen ebben a házban élt gyermekkorában. Hogyan emlékezett vissza a gyerekszoba tapétájára, és az összekötő ajtóra, meg arra az érzésre, hogy itt lépcsőknek kell levezetni a pázsitra.
Primer felügyelő bólintott. Nem tett olyan megjegyzést, hogy Gwenda gyerekkori emlékei nem különösebben érdekesek, Gwenda oldalát azonban furdalta a kíváncsiság, vajon mire gondol.
És akkor, kapkodva, belekezdett az utolsó ismertetésbe. Elmondta, hogyan emlékezett vissza hirtelen, amikor a színházban ült, hogy valamikor átnézett a korláton keresztül Hillside-ban, és egy halott nőt látott a hallban.
– Kék arccal és arany hajjal feküdt, megfojtották… és ez Helen volt… De ez olyan ostoba dolog: egyáltalán nem tudtam, hogy ki volt ez a Helen.
– Mi azt gondoltuk, hogy… – kezdte el Giles, de Primer felügyelő, nem várt határozottsággal, föltartotta kezét és félbeszakította.
– Kérem, hagyja, hogy Mrs. Reed a saját szavaival beszélje el.
És Gwenda akadozva nekifogott, arca kipirult, és Primer felügyelő gyöngéden kisegítette, olyan ügyességgel, hogy Gwenda észre sem vette, milyen magas fokú szakmai teljesítményt végzett.
– Webster? – mondta eltűnődve – Hm, Amalfi hercegnő? Majommancsok?
– De ez valószínűleg csak lidérces álom volt – mondta Giles.
– Kérem, Mr. Reed!
– Lehet, hogy az egész csak lidérces álom volt – mondta Gwenda is.
– Nem, nem hiszem, hogy az volt – mondta Primer felügyelő. – Nagyon nehéz volna magyarázatot találni Lily Kimble halálára, hacsak nem tételezzük föl, hogy egy nőt meggyilkoltak ebben a házban.
Ez olyan logikusnak látszott, sőt majdnem megnyugtatónak, hogy Gwenda most már lelkesen folytatta:
– És nem az én apám követte el a gyilkosságot. Igazán nem ő. Maga dr. Penrose is azt mondta, hogy ő nem az a típus volt, és hogy nem tudott volna megölni senkit. És dr. Kennedy szinte biztosra vette, hogy nem apám tette, hanem csak képzelte, hogy ő tette. Így tehát, látja, volt ott valaki, aki azt a látszatot akarta kelteni, mintha az apám tette volna. És mi azt gondoljuk, hogy tudjuk, ki az illető… vagy legalábbis, hogy két ember közül az egyik…
– Gwenda – mondta Giles –, nem tudjuk igazán.
– Nem tudom, Mr. Reed – mondta a felügyelő –, nem venné-e rossz néven, ha megkérném, hogy menjen ki a kertbe, és nézze meg, mire jutottak az embereim. Mondja meg nekik, hogy én küldtem ki.
Becsukta a franciaablakot Giles mögött, bezárta és visszatért Gwendához.
– Most aztán mondja el nekem az őszes föltevését, Mrs. Reed. Ne törődjék azzal, ha nem összefüggőek.
És Gwenda kitálalta mindazt, amit ő és Giles kigondoltak és kikövetkeztettek. Beszámolt arról is, milyen lépéseket tettek azért, hogy kitaláljanak mindent a három emberről, akik szerepet játszhattak Helen Halliday életében, és fölsorolta, milyen végső következtetésekre jutottak. Arról is beszámolt, hogyan hívta föl valaki Walter Fane-t és Jackie Afflicket is Giles nevében, és hogy jelentek meg Hillside-ban az előző délutánon.
– De ugye, ön is úgy látja, felügyelő úr, hogy a két ember közül az egyik hazudik?
Gyöngéd, szinte fáradt hangon, a felügyelő így szólt:
– Úgy vélem, ön nagyon is igazmondó tanú, Mrs. Reed.
– És gondolja, igazam van abban, hogy ki a gyilkos?
A felügyelő elmosolyodott, és így szólt:
– Ez nem elgondolás kérdése… nálunk legalábbis nem. Ez a nyomozás kérdése. Hogy hol jártak a gyanúsítottak, és hogyan számol el mindenki a viselt dolgairól. Pontosan eleget tudunk, mintegy tíz perc nagyságrenden belül, hogy mikor gyilkolták meg Lily Kimble-t, kettő-húsz és kettő-negyvenöt közt. Bárki meggyilkolhatta őt, azután idejöhetett tegnap délután. Ami engem illet, én nem látom semmi értelmét azoknak a telefonhívásoknak. Ezek nem adnak az ön által említett két ember egyikének sem alibit a gyilkosság időpontjára.
– De ugye, ön ki fogja nyomozni, hogy ők mit csináltak ebben az időpontban, kettő-húsz és kettő-negyvenöt közt? Ugye, kihallgatja őket?
Primer felügyelő mosolygott.
– Az összes szükséges kérdést föl fogjuk tenni, Mrs. Reed, ebben biztos lehet. Mindent a maga idejében. Nem okos dolog siettetni a dolgokat. Látni kell az utat, amelyen előre akar haladni az ember.
Gwenda szeme előtt megjelent a türelmes, semmi szenzációt nem tartogató, csöndes munka. Sietség és hangosság nélküli…
Így szólt:
– Értem, igen… Mert ön hivatásos. És én meg Giles csak műkedvelők vagyunk. Mi esetleg csinálunk valamilyen szerencsés fogást… de nem igazán értjük a módját annak, hogy miképpen gömbölyítsük föl az egész ügyet.
– Hát valahogyan így, Mrs. Reed.
A felügyelő megint mosolygott. Fölkelt, és kinyitotta a reteszt a franciaablakon. És akkor, éppen amint ki akart lépni rajta, megállt. Olyan, gondolta Gwenda, mint valamilyen vadászeb, amelyik „állja" a vadat.
– Bocsásson meg, Mrs. Reed. Ez a hölgy talán csak nem Miss Marple?
Gwenda odajött, és melléállt. A kert végében Miss Marple még mindig folytatta reménytelen küzdelmét a taracknyalábokkal.
– Igen, ez Miss Marple. Szörnyen kedves, és sokat segít nekünk a kertben.
– Miss Marple – mondta a felügyelő –, értem… Gwenda kérdőn nézett rá, és így szólt:
– Olyan drága teremtés… A felügyelő közbevágott:
– Szerfölött ünnepelt hölgy ez a Miss Marple. Zsebreteszi legalább három megye rendőrfőnökét. Az én főnökömet még nem tette zsebre, de merem állítani, hogy annak is eljön az ideje. Szóval Miss Marple keze ebben a süteményben is benne van?
– Rengeteg segítőkész jó tanácsot adott nekünk – mondta Gwenda.
– Hát arra fogadok is, hogy adott – mondta a felügyelő.
– Ő tanácsolta, hol keressük a néhai Mrs. Hallidayt?
– Azt mondta, Gilesnek és nekem egész biztosan tudnunk kell, hogy hol kell keresni Helent – mondta Gwenda.
– És ostobaságnak tetszett, hogy nem gondoltunk rá előbb.
A felügyelő csöndes kis nevetést hallatott, kiment, és Miss Marple mellé állt. így szólt:
– Nem hiszem, hogy bemutattak minket egymásnak, Miss Marple. Egyszer azonban Melrose ezredes fölhívta önre a figyelmemet.
Miss Marple fölegyenesedett, és pirulva nyalábolta át az ölében levő tapadós szárú zöld növényt.
– Óh igen, a drága Melrose ezredes. P mindig olyan kedves volt. Főleg mióta…
– Főleg mióta egy egyházközségi tanácstagra rálőttek a tiszteletes dolgozószobájában. Nem is olyan régen. De ön már azóta egyéb sikereket is aratott. Egy kis mérgezett tollal keltett zűrzavar, ott lent Lymstock közelében.
– Úgy látszik, ön sok mindent tud rólam, felügyelő úr…
– Primer a nevem. És ön itt erősen el van foglalva, gondolom.
– Nos igen, megteszem a kertben, ami tőlem telik. Sajnálatosan el van hanyagolva. Ez a tarack például nagyon haszontalan növény. A gyökerei – mondta Miss Marple – nagyon komolyan pillantva a felügyelőre – hosszú utat tesznek meg a föld alatt. Nagyon hosszú szakaszon… teljesen beszövik az altalajt.
– Azt hiszem, önnek ebben teljesen igaza van – mondta a felügyelő. – Hosszú utat tesz meg odalent. Hosszú az út visszafelé… ezt a gyilkosságról gondolom. Tizennyolc év…
– És talán már ezt megelőzően is – mondta Miss Marple. – Alul terjed… És szörnyen ártalmas, felügyelő, kiszorítja az életet a kedves, növekvő kis virágokból…
A rendőrlegénység egyik tagja közeledett az ösvényen. Lélegzete elfulladt, homlokán homokfolt sötétlett.
És valóban megtalálták. Gwenda visszaemlékezett, hogy akkor kezdődött a nap lidércnyomásos jellege. Giles bejött, arca meglehetősen fehér volt… és azt mondta:
– Hát igen, Gwenda, megtaláltuk őt.
Akkor az egyik rendőr telefonált, és a rendőrségi orvos, alacsony fontoskodó emberke, megérkezett.
És akkor történt az, hogy Mrs. Cocker, a nyugodt és rendíthetetlenül higgadt Mrs. Cocker kiment a kertbe… nem, mint az várható lett volna, hátborzongató kíváncsiságtól űzve, hanem pusztán azért, mert valamilyen konyhakerti növényt kellett keresnie az ételhez, amelyet ebédre akart készíteni. És Mrs. Cocker, aki megbélyegző bírálatot mondott az előző napi gyilkosság hírére, és még inkább aggódott, hogyan hat ez a szörnyűség Gwenda egészségére (mert Mrs. Cocker kieszelte magában, hogy az emeleti gyerekszobának, megfelelő számú hónapok múlva, aprócska lakója lesz), most egyenesen besétált a szörnyűséges feltárásba, és azonnal ijesztő mértékben „megzavarodott":
– Irtózatos, madám! A csontok látványa, az olyasmi, amit soha nem tudnék elviselni! Ezek holttetem maradványai, ahogy mondani szokták. És itt a kertben, mindjárt a fodormenta meg a többi fűszernövény mellett! Jaj, a szívem olyan rettenetesen ver… reszketés, szívdobogás… alig jutok levegőhöz. Hát ha lehetek olyan szemtelen, innék egy gyűszűnyi brandyt…
Gwenda úgy megrettent Mrs. Cocker zihálásától és hamuszürke arcszínétől, hogy odarohant a faliszekrényhez, kiöntött egy kis brandyt, és odavitte Mrs. Cockernek:
– Igya meg, kérem…
És akkor Mrs. Cocker így szórt.
– Pontosan ez az, asszonyom, amire szükségem volt…
És akkor abban a szempillantásban elakadt a szava, és olyan borzalmasan festett, hogy Gwenda rémülten kikiáltott Gilesnek, és Giles azonnal behívta a rendőrorvost.
– És ezer szerencse, hogy a helyszínen voltam! – mondta ez utóbbi később. – Azonnali halált okozó mérget ivott a szerencsétlen. Orvos nélkül ez az asszony nyomban elpusztult volna.
És akkor Primer felügyelő fogta a brandys üveget, és aztán ő és a doktor vitatkoztak valamin, majd Primer felügyelő megkérdezte Gwendát, mikor ittak ő és Giles brandyt ebből az üvegből.
Gwenda elmondta, hogy néhány nap óta nem ittak belőle. Nem voltak itthon – fent jártak Északon, és az utóbbi néhány alkalommal, amikor italt kevertek, gint ittak.
– Bár majdhogynem brandyt ittam tegnap este – mondta Gwenda –, de engem a csatornán átkelő gőzhajó illatára emlékeztet, s ezért Giles egy új üveg gint bontott ki.
– Ez volt az ön szerencséje, Mrs. Reed. Ha brandyt ivott volna tegnap, kétlem, hogy ma életben lenne.
– Giles majdnem ivott belőle tegnap… de végül is whiskyt ivott velem.
Gwenda reszketett…
Még most is, hogy egyedül van a házban, mivel a rendőrség elment és Giles is elment velük, a gyors ebéd után, amelyet konzervekből dobott össze (tekintve, hogy Mrs. Cockert kórházba vitték), Gwenda alig bírja elhinni az események reggeli zűrzavarát.
Egy dolog világossá vált –, hogy tegnap a házban megjelent Jackie Afflick és Walter Fane. Kettőjük közül vajon melyik nyúlhatott a brandyhez, és a telefonhívásoknak mi más lehetett a célja, hacsak az nem, hogy vagy az egyiknek, vagy a másiknak alkalma legyen megmérgezni a brandit? Gwenda és Giles nagyon is közel jutottak az igazsághoz. Vagy talán valamilyen harmadik személy jött kívülről, a nappaliszoba ablakán át, talán épp akkor, amikor ő és Giles dr. Kennedy házában üldögéltek, arra várva, hogy Lily Kimble megjelenik a találkozón? Valamilyen harmadik személy, aki megszervezte a telefonhívásokat, hogy gyanúba keverje a másik kettőt. Hanem ez a harmadik személy – gondolta Gwenda – nem cselekedett okosan. Mert annak a harmadik személynek bizonyára elegendő lett volna, ha csak az egyiknek telefonál a két ember közül. A harmadik személy beérhette volna egy gyanúsítottal is, nem kellett volna neki kettő. És egyáltalán, ki lehet a harmadik személy? A bizonyosság most már teljes, Erskine Northumberlandben van. Nem. Vagy Walter Fane telefonált Afflicknek, és olyan látszatot keltett, mintha saját magának is telefonált volna. Vagy Afflick telefonált Fane-nek, és hasonló gyanút keltett a meghívás üzenetének a felvételével. Egyikük a kettő közül, és a rendőrség, amely okosabb, és nagyobb tapasztalattal rendelkezik mint ő és Giles, ki fogja deríteni, hogy melyikük tette. És közben mindkettőt szemmel fogják tartani, nem lesz módjuk, hogy újra próbálkozzanak.
Gwendát megint elfogta a remegés. Kis időbe-telik, míg az ember hozzászokik a gondolathoz, hogy valaki meg akarja gyilkolni. „Veszélyben forog" – mondta sok-sok idővel ezelőtt Miss Marple. Gwenda és Giles azonban nem vette igazán komolyan, hogy veszélyben vannak. Még Lily Kimble meggyilkolásakor sem fordult meg benne a gondolat, hogy valaki meg akarná gyilkolni őt vagy Gilest. Pusztán azért, mert ő és Giles túl közel kerültek az igazsághoz, hogy mi is történt tizennyolc évvel ezelőtt. Kiderítették, hogy mi történhetett akkor… és, hogy ki követhette el.
Walter Fane és Jackie Afflick…
– Vajon melyik?
Gwenda behunyta a szemét, másképpen vizsgálta őket új fölismerésének fényében.
A csöndes Walter Fane, ahogy ül az irodájában… sápadt pók a hálójának a közepén. Olyan nyugodt, és olyan ártalmatlan külsejű. A leeresztett redőnyű ház. És valamilyen halott rejlik abban a házban. Valaki meghalt tizennyolc évvel ezelőtt… de még most is itt van. Milyen baljóslatúnak rémlik most a nyugodt Walter Fane. Walter Fane, akit Helen kacéran visszautasított, kikosarazott, akihez nem ment feleségül. Egyszer régen itthon, egyszer Indiában. Kettős visszautasítás, kettős aljasság. Walter Fane, aki olyan nyugodt, olyan érzelemmentes, aki talán csak valamilyen, hirtelen, gyilkos lázadással tudja kifejezni önmagát… mint, talán a csöndes Lizzie Borden tette egykor…
Gwenda kinyitotta a szemét. Ugyebár most meggyőzte magát, hogy Walter Fane követte el a gaztettet?
Ámbár talán arról is meggyőzheti magát az ember, hogy Afflick a bűnös. Különösen, ha nyitott szemmel gondolkodik az ember, és nem csukottal.
Kiabálóan kockás öltönye, basáskodó egyénisége – pontosan ellentéte Walter Fane-nek, semmi elnyomott vagy csöndes nincs Afflick lényében. Bár lehetséges, hogy csak fölvette ezt a modort, mert alacsonyrendűségi komplexusa van. Ez így szokott előtörni, mondják a tudós szakértők. Ha nem vagy biztos magadban, hetvenkedj, győzd meg magad, és zsarnokoskodj.
Helen leépítette Afflicket, mert nem tartotta elég jónak. A seb gennyesedik, de Afflick nem felejt. Elhatározza, hogy érvényesül a világban. Üldöztetést szenved el. Mindenki ő ellene fordul. Megvádolja a munkaadója valami gyönge kis váddal, amit valamilyen „ellenség" fölnagyít. Az biztos, hogy mindez azt mutatja, Afflick nem normális. És az efféle jellemnek micsoda hatalomérzetet ad a gyilkosság! Ez a jóindulatú, kedélyes arc valójában kegyetlen. Afflick kegyetlen ember… és a vékony, sápadt kis felesége tudja ezt, és fél tőle. Lily Kimble megfenyegette, és Lily Kimble meghalt. Gwenda és Giles közbeléptek, hát akkor Gwendának és Gilesnek meg kell halniuk. Es Afflick belekeveri Walter Fane-t is, aki valaha, réges-régen, megbántotta őt. Ez az elmélet nagyszerűen megmagyaráz mindent.
Gwenda lerázta magáról képzelgéseit, és visszatért a gyakorlati kérdésekhez. Giles hazajön, és kéri a teáját. Le kell szedni az asztalt, és el kell mosogatni az ebédedényt.
Fogott egy tálcát és a holmikat kivitte a konyhába. A konyhában minden különleges tisztasággal tündökölt. Mrs. Cocker valóban drága kincs.
A mosogató oldalán egy pár sebészeti gumikesztyű hevert. Mrs. Cocker mindig felhúzta a mosogatáshoz. Unokahúga, aki kórházban dolgozott, hordta neki csökkentett áron.
Gwenda fölhúzta a kezére, és elkezdte mosogatni az edényt. Neki is fontos, hogy szép maradjon a keze.
Elmosta a tányérokat, és föltette őket a rácsra, majd lemosta és eltörölgette a többi holmit, és mindent rendesen elrakott a helyére.
Akkor, még mindig gondolataiba merülve, fölment a lépcsőn. Gondolta: ugyanígy kimos néhány darab fehérneműt és egy vagy két blúzt. A kesztyűket fennhagyta a kezén.
Ezek a teendők jártak a gondolataiban. Ám valahol, lent a mélyben, valami egyéb motoszkált benne.
Walter Fane és Jackie Afflick, mondta. Vagy az egyik, vagy a másik. És szépen kidolgozta mindkettőjük ellen az alapos vádat. Talán ez az, ami igazán nyugtalanítja? Mert, az igazat megvallva, sokkal megnyugtatóbb, ha egyetlen ember ellen tud jó kis vádat emelni. Mostanra már bizonyosnak kéne lennie, hogy melyik? És Gwenda egyáltalán nem bizonyos.
Bár lenne itt még valaki más… De itt nem lehet senki más. Mert Richard Erskine már kint van az ügyből. Richard Erskine Northumberlandben járt, amikor Lily Kimble-t meggyilkolták, és amikor a brandyt megmérgezték az asztali üvegben. Igen, Richard Erskine valóban nincs benne.
Örült neki, mert kedvelte Richard Erskine-t. Richard Erskine vonzó férfi… nagyon vonzó. Milyen szomorú és lehangoló, hogy ezt az őskori komor kőbálványt vette feleségül, azt a gyanakvó szemű és pincemély basszus-dörmögésű nőszemélyt, aki férfihangon társalog…
Az ötlet furcsa balsejtelemmel villant át az agyán.
Férfihang… Lehetséges, hogy Mrs. Erskine, és nem a férje volt tegnap az, aki válaszolt Gilesnek a telefonban az éjjel?
Nem… nem, biztosan nem. Nem, persze hogy nem. Ő és Giles fölismerték volna. És egyáltalán, kezdjük azzal, hogy Mrs. Erskine nem tudhatta, ki fog jelentkezni a telefonban. Nem, persze, Erskine volt az, aki beszélt, és felesége, amint mondta, távol járt.
A felesége távol járt…
No persze, nem, nem… ez lehetetlen… Lehet, hogy Mrs. Erskine a tettes? Mrs. Erskine, aki a féltékenységbe beleőrült? Mrs. Erskin az, akinek Lily Kimble írt? Vajon asszony lehetett az, akit Léonie azon az éjszakán a kertben látott az ablakból?
Lentről a hallból hirtelen ajtócsapódás zaja hallatszott. Valaki bejött a bejárati ajtón át.
Gwenda előrejött a fürdőszobából a lépcsőpihenőre, és a korláton át lenézett. Megkönnyebbült, amikor látta, hogy dr. Kennedy érkezett meg. Lekiáltott:
– Itt vagyok!
Kezét maga előtt tartotta… a nedves, síkos, furcsán szürkésrózsaszín kesztyű… emlékeztette valamire… Kennedy fölnézett, kezét ellenzőként szeme elé téve.
– Te vagy az, Gwennie? Nem látom az arcod… káprázik a szemem…
És akkor Gwenda fölsikoltott… Rápillantva a sima majommancsokra és hallva ezeket a szavakat a hallból, hirtelen megvilágosodott minden…
– Ön volt az – zihálta. Ön gyilkolta meg őt… Ön ölte meg Helent… Most már tudom… Ön követett el mindenbűnt… végig… ön…
Kennedy a lépcsőn lassan közeledett feléje… fölnézve rá.
– Miért nem tudtál békén hagyni? – mondta. – Miért kellett beavatkoznod? Miért kellett… fölidézned Helent? Éppen amikor már kezdtem… felejteni… Újra visszahoztad őt… Helent… az én Helenemet. És újra fölkavartál mindent. Meg kellett gyilkolnom Lilyt… most téged kell megölnöm. Ahogy megöltem Helent… Igen, ahogy megöltem Helent…
Most már egészen közel volt hozzá – két kezét kinyújtotta feléje… Gwenda tudta, hogy a torka felé nyúl. Ez a kedves, csúfondáros arc – ez a csinos vonású, éltesebb arc – még mindig ugyanaz, kivéve a szemét – a szeme már nem egészséges…
Gwenda lassan hátrált előle, a sikoltás a torkára fagyott. Egyszer már sikoltott. Újra sikoltani nem tud. És ha sikoltana is, úgy sincs senki, aki meghallaná…
Mert senki sincs a házban – sem Giles, sem Mrs. Cocker, sőt még Miss Marple sincs a kertben. Senki. És a szomszédos ház túlságosan messze van ahhoz, hogy ott hallani lehessen a sikoltást. És egyáltalán, nem képes sikoltani… Túlságosan meg van rémülve ahhoz, hogy sikoltani tudjon. Iszonyodik ettől a feléje nyúló, rettenetes kéztől…
Hátrálni fog, és az orvos követni fogja, egészen addig, amíg háta a gyerekszoba ajtajához nem ér, és akkor… és akkor… az a két kéz megmarkolja a torkát…
Szánalmas, apró, elfojtott nyöszörgés jött elő az ajkai közül…
És akkor dr. Kennedy váratlanul megtorpant és hátratántorodott, mert szappanos vízsugár fecskendezett a szemébe. Elakadó lélegzettel zihált, pislogott és két kezét arcához kapta.
– Tiszta szerencse – mondta Miss Marple, eléggé elfulladt hangon, lihegve, mert hevesen rohant föl a hátsó lépcsőn –, hogy éppen a levéltetveket irtottam az önök rózsáiról…

UTÓIRAT TORQUAYBAN

– De hát, drága Gwenda, soha sem jutott volna eszembe, hogy magára hagyjam a házban és elmenjek– mondta Miss Marple. – Tudtam, hogy egy nagyon veszélyes személy van szabadlábon, és én feltűnésmentesen figyeltem mindent a kertből.
– Ön mindvégig tudta, hogy dr. Kennedy… követte el a gyilkosságokat? – kérdezte Gwenda.
Mindhárman ott voltak – Miss Marple, Gwenda és Giles –, ott ültek a torquayi Imperial Hotel teraszán.
– Helyszínváltozás – ajánlotta Miss Marple, és Giles egyetértett vele, csakugyan az lesz a legjobb Gwendának. Nézetét osztotta Primer felügyelő is, és így elutaztak Torquayba.
Miss Marple válaszul Gwenda kérdésére, így szólt:
– Nos, gyanúsnak látszott, drágám. Noha szerencsétlen módon itt nem akadt semmiféle nyom, amin el lehetett volna indulni. Pusztán jelzéseket láttam, semmi többet.
Giles álmélkodva nézett rá, és így szólt:
– De én még csak jelzéseket sem látok.
– Óh, drága Giles, gondolkodjék. Először is, dr. Kennedy a helyszínen tartózkodott.
– A helyszínen?
– Hát persze. Amikor Kelvin Halliday elment hozzá azon az éjjelen, az orvos éppen visszajött a kórházból. És a kórház az idő tájt, mint azt többen is elmondták nekünk, valójában szomszédos volt Hillside-dal, vagyis a St. Catherine-Lakkal, ahogyan akkor hívták. így ez, mint látja, a megfelelő helyre teszi a megfelelő időben. És aztán volt itt még száz és száz apró kis jel. Helen Halliday elmondta Richard Erskine-nek, hogy azért utazott el Indiába, és akart nőül menni Walter Fane-hoz, mert nem volt boldog otthon. Azaz nem boldog a bátyja társaságában. Ugyanakkor a bátyja minden jel szerint nagyon ragaszkodott hozzá. Hát akkor miért nem volt mégsem boldog?… Mr. Afflick azt mondta önöknek, hogy „sajnálta azt a szegény kis csitrit." Azt hiszem, teljesen őszintén beszélt, amikor ezt mondta. Valóban sajnálta őt. Miért kellett Helennek titokban találkoznia és járkálnia a fiatal Afflickkel? Hozzá kell tennem, hogy nem is nagyon volt szerelmes a fiúba. Vajon nem azért történt ez így, mert nem találkozhatott fiatalemberekkel rendes, normális körülmények között? Bátyja „merev" és „régimódi" volt. Vajon nem emlékeztet ez az eset, nemde bár, hallatlanul „Mr. Barrett a Wipol utcából" esetre? Gwenda megremegett.
– Őrült volt – mondta –, Őrült.
– Igen – mondta Miss Marple. – Nem volt normális. Imádta a féltestvérét, és ez az érzés mániákussá, betegessé és kártékonnyá tette. Ilyenfajta dolog gyakrabban történik, mint képzelnék. Apák, akik nem akarják megengedni, hogy lányuk férjhez menjen… vagy egyáltalán csak találkozzék fiatalemberekkel. Mint Mr. Barrett. Erre gondoltam, amikor a teniszhálóról hallottam.
– Teniszhálóról?
– Igen, úgy éreztem, hogy ez nagyon jelentős tényező. Képzeljen el egy lányt, a fiatal Helent, aki akkor jött meg az intézetből, mohó kíváncsisággal vágyik mindenre, amit egy fiatal lány vár az élettől, alig várja, hogy fiatalemberekkel találkozzék… flörtöljön velük…
– Kicsit szexőrült is…
– Nem – mondta Miss Marple nyomatékosan. – Ez is egyike e leggonoszabb dolgoknak ebben a bűntényben! Dr. Kennedy nemcsak testileg ölte meg őt. Ha alaposan visszagondol, látni fogja, az egyetlen bizonyíték amellett, hogy Helen Kennedy férfiőrült volt, vagy gyakorlatilag… milyen szót is használt, drágám?… óh igen, nimfomániás, valójában csakis Kennedy kijelentéseire alapítható. Én magam azt gondolom, hogy Helen tökéletesen normális fiatal lány volt, aki szórakozni vágyott, szerette volna kellemesen tölteni az idejét, szeretett volna kissé flörtölni… és végül családot alapítani egy ízlésének megfelelő férfival… semmi többet nem akart. Aztán, amikor teniszpartikat akart adni… igazán a legnormálisabb és legártatlanabb kívánság… a bátyja úgy tett, mintha jóváhagyná a dolgot, és aztán egy éjjel cafatokra vagdalta a teniszhálót… ez nagyon sokatmondó és szadista cselekedet. Aztán, mivel a lánynak még mindig lett volna módja teniszezni, vagy táncolni menni, lábsérülést okozott, majd ő kezelte a sebet, és úgy elfertőzte, hogy alig bírt begyógyulni. Óh igen, úgy gondolom, hogy ez is az ő műve volt… valóban, biztos vagyok benne.
Elhallgatott, megcsóválta a fejét, majd így beszélt tovább:
– Higgyék el, nem hiszem, hogy Helen tudatában volt mindennek. Azt tudta, hogy a bátyja mélyen érez iránta, de nem hiszem hogy tudta, miértem magát olyan kényelmetlenül a házban, és miért olyan boldogtalan. De így érezte magát, és végül is úgy döntött, elutazik Indiába és férjhez megy a fiatal Fane-hez, pusztán azért, hogy megszabaduljon mindentől. Megszabaduljon, de mitől? Helen nem tudta. Túl fiatal és ártatlan volt ahhoz, hogy tudja. Így hát kiment Indiába, és a hajóúton találkozott Richard Erskine-nel és beleszeretett. És ezúttal ismét nem úgy viselkedett, mint holmi szexmániás némber, hanem igenis úgy, mint egy jóravaló és tiszteletreméltó lány. Nem arra unszolta, hogy hagyja el a feleségét. Sőt, arra unszolta, hogy ne tegyen ilyet. Hanem, amikor meglátta Walter Fane-t, rádöbbent, hogy nem bír a felesége lenni… És mivel nem tudta, mi egyebet csinálhatna még, táviratozott a bátyjának pénzért, hogy hazajöhessen.
Miss Marple nefelejcskék szeme most Gwendára pillantott. S így folytatta:
– A hazafelé tartó hajóúton ismerte meg az ön apját… és a szabadulásnak egy másik útja nyílt meg előtte. Ez alkalommal azonban már bízvást reménykedhetett a boldogságban … Nem csalárd fondorlatokkal ment férjhez az ön apjához, Gwenda. A férfi még alig heverte ki drága, szeretett feleségének a halálát. Helen pedig épp hogy túljutott azon a szerencsétlen szerelmi ügyén. Mindketten vigasztalhatták egymást. Én azt gondolom, jelentősége van annak, hogy Helen és Kelvin Londonban házasodtak össze, és csak azután utaztak le Dillmouth-ba, hogy dr. Kennedyvel közöljék a tényt. Valamilyen belső megérzés vezérelhette, hogy okosabb, ha így tesz, mintha lemennek és Dillmouth-ban házasodnak össze, ami rendes körülmények közt a normális dolog lett volna. Még most is azt hiszem, Helen nem tudta, mi ellen is lázadozik… de kényelmetlen érzések gyötörték, és biztosabbnak érezte, ha bátyjának fait accompli – ként jelenti be a házasságát… Kelvin Halliday nagyon barátságosan bánt Kennedyvel, és kedvelte őt. Úgy látszik, Kennedy ezúttal nem akadékoskodott, nem szegte útját, hanem úgy tett, mintha jó szemmel nézné ezt a házasságot. A házaspár bútorozott lakást vett ki itt.
Miss Marple elhallgatott, majd feszült hangon beszélt tovább:
– És most eljutottunk ahhoz a nagyon jelentős tényhez… ahhoz az elképzeléshez, hogy Kelvint a felesége fokozatosan mérgezte. Erre csak két lehetséges magyarázat adódik… mert itt csak két embernek nyílt alkalma arra, hogy mérgezzen. Vagy Helen Halliday mérgezte a férjét, és ha úgy van, vajon miért? Vagy, és ez sokkal valószínűbb, a drogokat Kennedy adagolta suttyomban. Kennedy volt Halliday háziorvosa, ami nyilvánvaló abból, hogy mindig Kennedyhez fordult, az ő szakvéleményét kérte, vele vizsgáltatta magát, megbízott Kennedy orvosi tudásában, és azt a gyanút, hogy a felesége mérgezi, Kennedy ültette a fejébe.
– De hogyan tud bármilyen drog olyan érzékcsalódást kelteni valakiben, hogy ő fojtotta meg a feleségét? – kérdezte Giles. – Úgy értem, van-e egyáltalán olyan drog, amelyiknek ilyen különleges hatása van?
– Drága Giles, ön megint kelepcébe lép… elhiszi, amit mondanak önnek, a hiszékenység csapdájába esik. Csakis Kennedy szavaiból tudjuk, hogy Hallidayt állítólag érzékcsalódások kínozták. Ő maga viszont soha nem említi ezt a naplójában. Voltak hallucinációi, igen, de nem említi soha a természetüket. Merem állítani, hogy Kennedy beszélt neki olyan emberekről, akik időszakos önkívületi állapotban megfojtották a feleségüket, ahogyan az emlékezetkiesés hébe-hóba Kelvin Hallidayjel is megtörtént.
– Dr. Kennedy valóban gonosz volt – mondta Gwenda.
– Én azt gondolom, hogy végérvényesen átlépte a határt az ép lélek és az őrület közt, abban az időben. És Helen, szegény kislány, kezdte érzékelni ezt. A bátyja volt az, akihez beszélt azon a napon, amikor Lily kihallgatta őket: „félek tőled… mindig is féltem tőled…" Efféléket mondott a fivérének. És ez a félelem mindig is jelentősen meghatározta minden tettét. És ezért határozta el Helen, hogy elhagyja Dillmouth-t. Rábeszélte a férjét, vásároljanak házat Norfolkban, és meggyőzte arról is, hogy ne beszéljen róla senkinek. Ez a titkolódzás… nagyon is megvilágít mindent. Teljesen nyilvánvaló, Helen nagyon félt attól, hogy egy bizonyos valaki megtudja… de ez nem vonatkozik Walter Fane-re, sem Jackie Afflickre… és egészen bizonyos, hogy Richard Erskine-től sem tartott. Nem, ez olyan valakire mutat, aki sokkal közelebb élt otthonához… És végül, Halliday, akit kétségen kívül fárasztott a titkolózás, és aki úgy érezte, hogy ennek semmi értelme, elbeszélte sógorának… És amikor így tett, megpecsételte a saját és a felesége sorsát. Mert Kennedynek sehogy sem állt szándékában hagyni, hogy Helen elmenjen és boldogan éljen a férjével. Azt hiszem, eredetileg egyszerűen azt eszelte ki, hogy Halliday egészségét tönkreteszi a drogokkal. Az a felismerés azonban, hogy áldozata és Helen menekülni szándékoznak tőle, teljességgel beszámíthatatlanná tette. A kórházból átment a St. Catherine-Lak kertjébe, és vitt magával egy pár sebészeti kesztyűt. Helent a hallban kapta el, és megfojtotta. Senki nem látta meg őt, vagy legalábbis így gondolta, és ezért szerelemtől és őrjöngéstől gyötörve, idézte azokat a tragikus sorokat, melyek olyan találóak voltak.
Miss Marple sóhajtott, majd bosszúsan csettintett a nyelvével.
– Ostoba voltam… nagyon ostoba. Valamennyien nagyon ostobák voltunk. Azonnal kellett volna látnunk. Azok a sorok az Amalfi hercegnőből, azok adták valójában a kulcsot az egész ügyhöz. Mert ugye, azt az a fivér mondja el, aki éppen most agyalja ki húga halálát, hogy bosszút álljon, amiért házasságot mert kötni a férfival, akit szeret. Igen, ostobák voltunk.
– És aztán? – kérdezte Giles.
– És aztán végigment az egész ördögi terven. Az emeletre fölvitt hulla. Az összecsomagolt bőrönd… A megírt levél, aztán később a papírkosárba szórva. Hogy később meg lehessen győzni Hallidayt.
– De én úgy gondolom – mondta Gwenda –, hogy Kennedy doktor szempontjából jobb lett volna, ha apám valóban meg van győződve arról, hogy ő a gyilkos. 
Miss Marple megrázta a fejét.
– Óh nem, ezt nem kockáztathatta meg. Nem mindennapi, csavaros esze volt, tudja. Teljes tisztelettel viseltetett a rendőrség iránt. A rendőrség sok bizonyítékot összeszed, mielőtt elhiszi, hogy valaki gyilkos. A rendőrség esetleg jó csomó undok kérdést tesz föl az időpontra és a helyszínre vonatkozólag. Nem, az ő terve sokkal egyszerűbb és úgy gondolom, sokkal ördögibb volt. Neki mindössze Hallidayt kellett meggyőznie. Először is arról, hogy megölte a feleségét. Másodszor arról, hogy őrült. Rábeszélte Hallidayt, menjen elmegyógyintézetbe, de nem hiszem, hogy valóban meg akarta volna győzni, hogy minden csak képzelgés volt. Az ön apja elfogadta azt az elméletet. Gwennie, azt kell gondolnom, hogy főleg az ön kedvéért. Végig abban a hitben élt, hogy ő ölte meg Helent. És ebben a hitben halt meg.
– Átkozott – mondta Gwenda. – Átkozott, átkozott… átkozott.
– Igen – mondta Miss Marple. – Erre valóban nincs más szó. És azt gondolom, Gwenda, hogy ez az, amiért az ön gyermeki emlékképe arról, amit látott, olyan erős maradt. Valóban a Gonoszsuhant a levegőben, ott azon az éjszakán.
– De a levelek? – mondta Giles. – Helen levelei? Azokat valóban ő maga írta saját kezűleg, azok nem lehettek hamisítványok.
– Hát persze, hogy hamisítványok voltak! De ebben a dologban Kennedy doktor fölülmúlta önmagát! Annyira igyekezett, tudja, hogy föltartóztassa önt és Gwendát a további nyomozásban. Valószínű, hogy egészen jól tudta utánozni Helen kézírását, de egy szakértőt nem téveszthet meg. Ezért a Helen kézírásának azok a hiteles mintái, amelyeket önnek küldött a levéllel együtt, szintén nem Helen kezétől származtak. Kennedy maga írta azokat. így, természetesen, egyeztek.
– Isten az égben! – mondta Giles. – Sohasem gondoltam volna erre.
– Nem – mondta Miss Marple. – Ön elhitte, amit Kennedy mondott. Ez valóban nagyon veszélyes… hinni az embereknek. Én már évek óta nem hiszek.
– És a brandy?
– Azt azon a napon csinálta, amikor Hillside-ba jött Helen levelével, és velem társalgott a kertben. A házban várakozott, míg Mrs. Cocker kijött, és jelentette nekem, hogy a doktor itt van. Ez csakugyan néhány percet vett igénybe csupán.
– Atyaúristen! – dünnyögte Giles. – És még unszolt engem, hogy vigyem haza Gwendát, és adjak neki brandyt, amikor eljöttünk a rendőrőrsről, Lily Kimble meggyilkolása után. Vajon miképp rendezte el, hogy korábban tudott találkozni vele?
– Ez roppant egyszerű. Az eredeti levélben, amelyet postán küldött az asszonynak, azt kérte, hogy találkozzanak Woodleigh Camp-ben, és hogy jöjjön a Matchings Halthoz a kettő-ötös vonattal Dillmouth Vasútelágazástól… Ott előjött a bozót sűrűjéből… valószínűleg… megszólította, ahogy Lily gyanútlanul ment föl a dombra vezető ösvényen… és megfojtotta. Ezután egyszerűen
kicserélte a levelet azzal, amelyet mindnyájan láttunk, és amelyet a nő magával hozott (és amelyet ő kért, hozzon magával, a benne levő útbaigazítások miatt), majd hazament, hogy készülődjék a maguk fogadására, és eljátssza a kis komédiát, ahogy Lilyre vár.
– És Lily valóban fenyegette őt? A levele nem úgy hangzik, mintha így lenne. A levele úgy hangzott, mintha Afflicket gyanúsította volna.
– Talán megtette. Léonie azonban, a svájci szobalány, beszélt Lilynek, és Léonie jelentette az első számú veszélyt Kennedynek. Mert Léonie kinézett a gyerekszoba ablakán, és meglátta őt, ahogy ás a kertben. Reggel beszélt vele, nyíltan megmondta neki, hogy Halliday megölte a feleségét… hogy Halliday őrnagy beteg, és hogy ő, Kennedy, elhallgattatja az ügyet, a gyermek kedvéért. Ámbár, ha Léonie úgy érzi, hogy el kell mennie a rendőrségre, akkor hát tegye csak meg, noha ez bizonyára nagyon kellemetlen lesz neki… és így tovább.
– És mit tett Léonie? Azonnal megijedt a rendőrség említésére. Léonie imádta önt, Gwenda, és vakon hitt abban, amit a monsieur le docteur legjobbnak tartott. Kennedy csinos kis summát fizetett neki, és hazaküldte Svájcba. Mielőtt elutazott, valamit elkottyantott Lilynek, hogy az ön apja megölte a feleségét, és hogy ő látta, amint a hullát elásták. Ez beleillett abba, amit abban az időben Lily már magától is kieszelt. Készpénznek vette, hogy Kelvin Halliday volt az, akit Léonie sírt ásni látott.
– Ám Kennedy természetesen nem tudott erről – mondta Giles.
– Persze hogy nem. Amikor megkapta Lily levelét, abban az ijesztette meg őt, hogy Léonie elmondta Lilynek, mit látott az ablakból, és említést tett valamilyen autóról.
– A kocsi? Afflick kocsija?
– Egy másik félreértés. Lily emlékezett, vagy úgy gondolta, hogy emlékezik, valamilyen kocsira, amely hasonlított Jackie Afflick autójára, kint az úton. Képzelete most már dolgozni kezdett a „titokzatos ifjonccal" kapcsolatban, aki átjött meglátogatni Mrs. Hallidayt. A szomszédban levő kórház miatt, nem kétséges, jó sok kocsi parkolhatott ennek az útnak a mentén. De önök emlékezhetnek, hogy a doktor kocsija ténylegesen kint állt a kórházon kívül ezen az éjszakán… ő valószínűleg eljutott arra a következtetésre, hogy a nő az ő kocsijára gondol. A „flancos" jelzőnek nem volt jelentősége a részére.
– Értem – mondta Giles. – Igen, a bűnös lelkiismeret.
Lily levelét zsarolásnak érezhette. De hogyhogy ön annyi mindent tud Léonie-ról?
Miss Marple elhúzta a száját:
– Tudják… a dolog Kennedynek egészen felőrölte az idegeit. Amikor a rendőrök Primer felügyelő utasítására rárontottak és letartóztatták, Kennedy doktor újra és újra fölidézte az egész bűntényt… mindent, amit csak tett. Léonie, úgy látszik, röviddel azután, hogy Svájcba hazatért… meghalt. Bizonyos altatók túladagolása… Óh nem, Kennedy nem kockáztatott semmit.
– Ahogy engem is meg akart mérgezni a brandyvel!
– Önt nagyon veszélyesnek tartotta, önt és Gilest. Szerencsére ön sohasem beszélte el neki az emlékeit arról, hogy Helent halva látta a hallban. Fogalma sem volt arról, hogy ennek van egy élő szemtanúja.
– És a telefonhívások Fane-hez és Afflickhoz? – kérdezte Giles. – Azokat is ő intézte?
– Persze. Ha esetleg vizsgálat indulna, hogy ki nyúlhatott a brandyhez, mindkettő ragyogóan gyanúba keverhető, és ha Jackie Aff lick esetleg egyedül jön át a kocsijában, semmi le nem moshatja róla, hogy ő gyilkolta meg Lily Kimble-t. Fane-nek valószínűleg könnyebben akadt volna alibije.
– És hogy megjátszotta, mennyire odavan értem. „A kis Gwennie!"
– El kellett játszania a saját szerepét – mondta Miss Marple. – Képzelje el, mit jelenthetett ez neki! Tizennyolc év után ön és Giles fölbukkan, kérdéseket intéz hozzá, áskál a múltban, és fölkavarják azt a gyilkosságot, amely már halottnak látszott, pedig csak szunnyadt… Gyilkosság a révedező emlékekben… Borzasztóan veszélyes ügy, drágáim, ilyesmivel foglalkozni! Ami engem illet, én nagyon aggódtam önökért, egész idő alatt.
– Szegény Mrs. Cocker – mondta Gwenda. – Hajszálon múlt, hogy szörnyet nem halt. Úgy örülök, hogy már rövidesen rendbejön. Gondolod, Giles, hogy egyáltalán visszajön még hozzánk? A történtek után?
– Visszajön, ha lesz gyereksírás – mondta komoly hangon Giles, és Gwenda elpirult, és Miss Marple elmosolyodott, és a távolba nézett, Torquay felé.
– Milyen furcsa, hogy mindennek úgy kellett történnie, ahogy történt – merengett Gwenda. – Hogy azoknak a kesztyűknek rajtam kellett lenniük, és hogy amint rájuk pillantottam, épp akkor jött be Kennedy doktora hallba, és majdnem ugyanazokat a szavakat mondta, azok pedig szinte ugyanúgy hangzottak, mint azok a régi szavak. „Nem látom az arcod… és aztán „Káprázik a szemem…"
Megborzongott.
– Född el arcát… Szemem káprázik… ifjan hunyt el… Ez éppenséggel én is lehettem volna… ha Miss Marple nem jelenik meg időben. 
Elhallgatott, majd halkan így szólt:
– Szegény Helen… szegény drága Helen… milyen fiatalon halt meg… Tudod, Giles, ő most már nincs ott… a házban… a hallban… Ezt már tegnap éreztem, mielőtt eljöttünk… Most már csak a ház van ott. És a ház kedvel minket. Hazamehetünk, ha úgy akarjuk…

VÉGE